224 
(Manidæ.) 
ben. Scaphordeum og Lunatum ere indbyrdes sammenvoxede, vel en Følge af deres fælles Leje 
i Ledskaalen paa det stærke Spoleben, et Forhold der ofte opstaar hos Pattedyr af de forskjelligste 
Grupper. I Foden er en særlig Tillempning til Klatring ret paafaldende: Foden er stillet noget 
paa Højkant, og Rullebenet er formet derefter, dets Ledflade mod Skinnebenet er drejet noget 
indad mod Fodens Inderrand, og det har faaet Ledforbindelse med Cubordeum, og Ledfladen 
mod Naviculare er bleven bølgeformet, tildels udhulet. I en enkelt Henseende er Bækkenet 
lidt mindre oprindeligt: Sædebenet har mistet den langstrakte Form. 
En paafaldende Egenhed have Maniderne faaet i deres Skælklædning. Hos mangfol- 
dige Nutids-Pattedyr, især af de mere oprindelige, findes endnu tydelige Minder om Pattedyrenes 
allerældste Tider, da Haarklædningen opstod, spirende frem paa den skællede Hud, som de 
havde arvet efter deres Forfædre; mest iøjnefaldende ere Minderne hos forskjellige Pungdyr, 
Insektædere og Gnavere, der paa Haand, Fod og Hale endnu have tydelig skællet Hud, med 
Haar siddende bag hvert Skæl, enkeltvis eller i Grupper; den samme Ordning kan ofte spores 
over hele Legemet, saaledes ogsaa hos Ørycteropus.. Hos Maniderne ere de Skæl, der ellers skille 
Haargrupperne, paa hele Legemets Overside, paa Lemmernes Yderside og over hele Halen voxede 
frem som mægtige fremstaaende Plader med fast forhornet Overhud?), Dannelser af ganske egen 
Slags; de overvoxe helt Haarene, der endnu kun delvis hævde deres Plads. Hvad der er den 
første Grund til de vanslægtede Skæls fornyede Væxt, er ikke klart; maaske kunde det være en 
Maade, hvorpaa Huden værger sig mod Angreb af Insekter, hvorfor de oprindeligste Gumlere 
ere særlig udsatte; men senere, efter at have naaet Størrelse og Haardhed, ere Skællene blevne 
et Middel til Forsvar mod større Fjender; naar Skældyret ruller sig sammen, saa at den ikke 
skælklædte Underside dækkes, bliver det som et Pindsvin, en Kugle der er uangribelig for mange 
Fjender; Skællene have vist sig nyttige, ere tagne i Tjeneste og videre æggede til Væxt. Det 
ydre Øre har Skældyret haft Vanskelighed ved at skjule under Skællene; vistnok som saarbart 
og ubekvemt er det sat ud af Brug og stærkt svundet ind. Til Gjengjæld er det indre Øre højere 
udviklet; Trommehulens Udvidelse op i Sqvama er større end hos Orycteropus; Pre. posttym- 
pamicus er næsten blæreformet opsvulmet, og Sqvama er udvidet længere tilbage, saa at det 
helt dækker Ydersiden af Pars mastoidea. — Taarebenet er hos Maniderne alleroftest forsvundet, 
dets Plads tagen af de omgivende Knogler, Pandeben, Overkjæbeben og Ganeben. Hvad 
Grunden er til denne sære Egenskab, er ikke udfundet; maaske kunde den staa i Forbindelse" 
med Kindbenets Vantrivning. 
I Familien kjendes kun to Slægter, »Leptomanis« og Manis. Den uddøde, tertiære 
europæiske »Leptomanis« er endda noget tvivlsom, fordi den kun er kjendt efter den øverste 
Del af Hovedskallens Ansigt. Den synes i alt væsenligt at være som Manis; men i nogle Enkelt- 
heder, i Formen af Sømmene mellem Næseben og Pandeben og mellem Pandeben og Isseben, 
har den lidt større Lighed med Oryeteropus, end Manis har det.”) 
