229 
Halepandser svare Hornskæl og Benplader til hverandre; men Hornskællene ere mest delvis 
opløste i mindre Skæl. I Midten har Rygskjoldet veludprægede Belter, der kunne skydes ikke 
lidt hen over hverandre; men de bevægelige Belter ere dog ikke skarpt skilte fra den foran eller 
den bagved liggende Del af Skjoldet, hvis Plader ogsaa ere ordnede ret tydelig i Tværrækker. 
I Mangelen af Tandskifte, i Trommehulens fuldstændige Omgrændsning af Ben og i Tilstede- 
værelsen af en lang forbenet ydre Øregang og i Sammenvoxningen af Haandrodens Multan- 
gulum majus og M. minus staar derimod Euphractus paa et højere Trin end »Prozaédyus« eller 
forskjellige andre Dasypodider. Ogsaa i Pandeskjoldets ret fremtrædende Bagrand, fremkaldt 
ved Tryk mod Forranden af Skulderskjoldet, og i Skulderskjoldets Korthed og ret skarpe Af- 
grændsning fra Belterne er den mindre oprindelig end forskjellige andre. — Hos nogle af Slæg- 
tens Arter sidder den forreste øvre Tand bagest i Mellemkjæbebenet. Man kunde fristes til 
derfor at regne den for en Fortand eller dog en Hjørnetand og til deri at se en for Gumlere ual- 
mindelig lav Egenskab; hos næsten ingen andre Gumlere findes nogen Tand i Mellemkjæben. 
Men Forholdet er vist et andet; det er vist Mellemkjæben, der har udvidet sig bagtil lidt mere 
end sædvanlig og har erobret et lille Stykke fra Overkjæbebenet, såa at den med det samme 
har omsluttet den forreste Kindtand; den har kunnet gjøre det saa meget lettere, som Kind- 
tænderne hos disse Arter ere noget forstørrede og trænges om Pladsen i Kjæberne. 
Den uddøde sydamerikanske Macreuphractus, kjendt efter Hovedskal og Dele af det 
øvrige Skelet og af Skjoldet, afviger kun lidt fra Euphractus. Dens væsenligste Egenhed er, at 2den 
øvre Tand er bleven ikke lidt større end de andre Tænder, fremstaaende næsten som Hjørnetand. 
. Den uddøde sydamerikanske Stegotherium, der kjendes efter baade Skjold og Skelet 
med Undtagelse af Underarm og Haand, har ogsaa stor Lighed med »Prozaédyus«, men er i nogle 
Henseender naaet til en usædvanlig Højde i Udvikling. Tungen maa have haft større Magt; 
Tænderne ere stærkt indskrænkede i Størrelse, saa at de ere nær ved at forsvinde, sammen- 
trængte paa en kort Strækning bagest i Kjæberne, og deres Tal er noget formindsket, saa at 
der kun er fra 7 til 5 i hver Kjæbe; Underkjæbens Krop ligger næsten i Højde med Ledhovedet, 
og Pre. coronoideus og Pre. angularis ere kun lidt fremtrædende; Ansigtet er ualmindelig langt 
og smalt. En ejendommelig pladeformet Udvæxt udspringer fra Undersiden af Kindbenets 
bageste Del; den kan neppe have tjent til Udspring for nogen af Tyggemusklerne, der alle maa 
have været svage; maaske kunde den være fremkaldt af en stærk Næsemuskel.?”) 
De nævnte Slægter danne tilsammen Gruppen Euphracti. Overfor dem staar Gruppen 
Xenuri, hvis Særkjende er, at Forskjellen mellem de to indre og de tre ydre Fingre er bleven 
endnu mere udpræget. 
Xenurus har sit Udspring fra »Prozaédyus« eller nærstaaende Slægt. Haanden er 
bleven en meget mere mægtig Gravepote end hos Stamformen; Iste og især 2den Finger ere 
blevne spinklere; men 3dje, 4de og dte Finger have faaet langt mægtigere Kløer, og deres Led 
ere mere sammenskudte; i 3dje Finger er Iste Led sammenvoxet med 2det; i åde og Ste Finger 
