(Dasypodidæ.) 
svare til Benpladerne, idet Hornpladernes Randfelter ere smeltede sammen med de tilgrænd- 
sende Randfelter af de nærmest liggende Plader, dækkende over Benpladernes Rande. De bevæ- 
gelige Belter i Rygskjoldets Midte ere ualmindelig skarpt udprægede. I Halens Pandser ere 
Horn- og Benplader tildels formede paa lignende Maade som i Rygskjoldet. En oprindelig 
Egenskab er, at Tandskifte findes. 
En Modsætning til de væsenlig imsektædende Dasypodimi er Gruppen Peltophilini, 
med eneste kjendte Slægt den uddøde sydamerikanske Peltophilus (»Peltephilus«), der sikkert 
væsenlig har været Kjødæder, en Slags Rovdyr blandt Beltedyrene. Den kjendes efter væsen- 
lige Dele af Skelet og Skjold. Sit Udspring har Peltophilus blandt de laveste Euphracti. Den 
har vist for en Del opgivet Vanen at grave og vænnet sig til mere udelukkende at bruge Lemmerne 
til Gang. Haanden er vel bygget paa lignende Maade som hos Ewphractus-Gruppen; men Klø- 
erne ere mindre skarpe, og 2den Finger har i Sværhed nærmet sig stærkt til at ligne 3dje, skjønt 
den dog har beholdt sine langstrakte Led. Ogsaa Fodens Kløer ere indskrænkede og have nærmet 
sig lidt til Hovformen. Den maa have opgivet at bruge Tungen som Fangeredskab; Tungen 
maa have mistet sin lange smalle Form og er bleven kort og bred, og Mundhulen og hele An- 
sigtet ere formede derefter. Underkjæben har den bevæget ganske overvejende lige op og ned, 
saa at Underkjæbens Tænder have skuret op mod Indersiden af Overkjæbens; de fleste af Over- 
kjæbens Tænder ere da slidte mest paa Indersiden, Underkjæbens ligeledes paa Ydersiden, og 
Følgen er bleven, at de fleste Tænder have faaet en skarp Eg, egnet til at skjære i Kjød; de for- 
reste Tænder ere blevne de mest brugte og derfor de stærkeste og have næsten Dolkform. Paa 
Grund af Ansigtets Forkortning ere de forreste Tænder komne til at staa nærmere ved Kjæ- 
bernes forreste Ende; den forreste øvre Tand, der som hos nogle Arter Euphractus sidder i Mellem- 
kjæbebenet, er kommen til at staa tæt ved den tilsvarende paa modsatte Side. Under Tændernes 
Paavirkning ere Underkjæbens Grene indbyrdes sammenvoxede i Hagen. Tindingmusklen er 
øvet mere end ellers hos Beltedyr og har afsat en ret skarp Tindingkam. Snuden har været 
brugt som før som en Slags Løftestang, men vel paa noget anden Maade, der har medført, at 
et Par af Pladerne i Skjoldet over Næseryggen ere pirrede til Væxt og voxede frem som et Par 
stumpe Horn. Trommehulen er fast omsluttet af Ben. Hvor meget end Peltophilus er iført 
Forklædning, er dens Beltedyr-Præg dog ganske umiskjendeligt; den viser de sædvanlige Belte- 
dyr-Egenskaber i ændret Skikkelse,?2) 
Overfor baade Dasypodini og Peltophilini staa Chlamydotheriini som væsenlig Plante- 
ædere. Trods deres Stamformers stærke og ejendommelige Tillempning til Insektæden have 
de vænnet sig til Planteføde. Deres Udspring have de blandt de oprindeligste Former af Gruppen 
Euphracti; deres Afvigelser fra dem ere væsenligst: Omdannelse af Kindtænderne til bedre 
Tyggeredskaber, Væxt af Tyggemusklerne, især af Kindmusklen, Indskrænkning af Fodens 
Grave-Virksomhed. 
Den oprindeligste af Gruppens Slægter, den uddøde sydamerikanske »Proeutatus«, af 
