235 
af de samme Hvirvler ere kun i Forbindelse indbyrdes ved deres Siderande, ikke i Midten, og 
deres Ledflader ere ligeledes ejendommelig formede, henholdsvis udhvælvede og skaalformede. 
Ribbenene blive paafaldende svage, skærmede som de ere under Skjoldet mod al ydre Paa- 
virkning. Paa de øverste Rande af Hofteben og Sædeben, paa Torntappene af Bækkenhvirvler 
og af de Halehvirvler, der ere sammenvoxede med dem, og påa Torntappene af de bageste Ryg- 
hvirvler hviler Skjoldet. Paa alle de paagjeldende Rande frembringes mere eller mindre ud- 
bredte ru Støtteflader, og Knoglerne voxe i Sværhed. Vægten af Skjoldet kommer næsten ude- 
lukkende Baglemmet til at bære, og det voxer stærkt og faar nærmest Søjleform  Laarbenet 
beholder væsenlig samme Form som før, men bliver længere og sværere. Underbenet bliver 
snarest kortere, som om det blev trykket af Vægten; men til Gjengjeld faar det en ualmindelig 
Brede og stærke Kamme. Endnu mere fladtrykt er Foden; de fleste af dens Knogler ere svære, 
men korte; Hæludvæxten vedbliver at være lang og stærk; men Rullebenet faar en mere end 
almindelig flad Form; Naviculare bliver en næsten ganske flad Skive; Cuneiformia og Cuboideum 
trykkes ligeledes flade; Mellemfodsbenene forkortes og fladtrykkes, Taaleddene ligeledes; Klo- 
leddene blive hovformede; Seneknoglerne under Foden voxe stærkt; de have sikkert tjent som 
Støtter i svære Trædepuder; iste og dte Taa kunne mere eller mindre vantrives; Forskjellen 
mellem i1ste og 2den Taa overfor 3dje, åde og dte udviskes. Forlemmet beholder mere af sit 
tidligere Præg; i Forhold til Baglemmet vedbliver det at være forholdsvis svagt. Mere end før 
tjener det som Støtte, mindre til Gravning; Knoglerne blive mere svære; men de fremspringende 
Kamme, der hos de mest gravende Beltedyr ere stærke, indskrænkes noget; Kløerne miste noget 
af den stærkt buede Form og faa lidt af Hovformen. Tænderne omformes i paafaldende Grad; 
trods deres oprindelig svage Bygning ægges de ved Brugen i den Grad til Væxt, at de blive et 
fortrinligt Redskab til at knuse sejgt Plantestof. De udvides i alle Retninger; deres Omrids i 
Tværsnit bliver tilsidst treslynget, omtrent som paa en Arvicola-Tand; deres Højde voxer uhyre; 
deres indre Bygning forstærkes; Tandbenet baade i Tandens Ydervæg og i dens Midte bliver 
særlig fast, saa at det paa disse Steder danner ophøjede Linier, naar Tanden slides. Overkjæbe- 
benet udvides uhyre af Tænderne; dets Krop er skudt højt ivejret, sænket dybt ned og strækker 
sig langt bagud og er helt fyldt af Tænderne, der skyde deres Grund op i Hovedskallens Over- 
side, op mod Panden. Underkjæbens Krop er udvidet paa tilsvarende Maade, har faaet en uhyre 
…… Højde og fyldes helt af Tænderne, der ogsaa have skudt sig tilbage langs Indersiden af Pre. corono1- 
deus. Paa Grund af Overkjæbens Højde er Underkjæbens Krop sænket saa dybt ned, at Under- 
kjæbens Ledhoved kommer til at ligge højt over den. Underkjæbe-Leddet faar en højst ejendom- 
melig Form: Ledfladen paa Sqvama kommer til at ligge paa Bagsiden af en smal tværgaaende 
Rygning og stilles næsten lodret, Ledfladen paa Underkjæben stilles i tilsvarende Grad lodret, paa 
Forsiden af Condylus. Tyggemusklerne ere udviklede i tilsvarende Grad som Tænder og Kjæber. 
Tindingmusklen er bleven stærkere, hvad der især giver sig Udtryk i Styrken af den bageste 
Del af Kindbuen, der paavirkes af Fascia temporalis, vist ogsaa i Fremkomsten af en ejendomme- 
30% 
