278 
(Anm. 2.) 
sous, der i 1831 skal være brugt som Underslægt-Navn af Mc Murtrie (Palmer, Index Generum Mamma- 
lium, 1904, p. 149); ogsaa Ameghino har senere godkjendt dette Navn, men skriver det Cabassus. 
Arten fra Lagoa Santa har været kaldt: Dasypus gymnurus Ul. Lund, 1838. — Xenurus nudieaudus 
Lund, 1839. — X. antiqvus Lund, 1840. — X. fossilis Lund, 1840. — X. aff. nudieaudo Lund, 1840. — X. 
intermedius Lund, 1843. — X. nudicaudis Lund, 1844. — Dasypus 12-cinetus Schreb. Burmeister, 1854. — 
Xenurus unicinctus (L.) Lydekker, 1887. — Cabassus antiqvus (Lund) Ameghino, 1907. 
Xenurus sqvamicaudis. 
Ved Lagoa Santa fik Burmeister en ældre og en yngre Hun af denne Art, og i sin System. Uebers. 
d. Thiere Brasiliens, Theil 1, Såugethiere, 1854, p. 287—290, har han etter dem opstillet sin Dasypus (Xenurus) 
hispidus; han havde ikke lagt Mærke til Lund's X. sqvamicaudis, som allerede oplyst af Reinhardt (Vidensk. 
Medd. Naturhist. Foren., 1881, p. 157). Hovedskallerne af Burmeister's to Beltedyr ere senere afbildede 
af Giebel (Zeitschr. f. d. ges. Naturw., Bd. 18, 1861, pl. III—V, fig. 3, 4). 
Til X. sqvamicaudis hører sikkert ogsaa Gray's X. latirostris (Hand-List etc., 1873, p. 22, pl. VII, 
fig. 1, 2, VIII, fig. 2, Billeder af Hovedskal og Pandeskjold), opstillet efter Skind og Hovedskal fra Santa Ca- 
tharina. i 
Den Hovedskal, som Gray afbilder som tilhørende hans Ziphila lugubris (1. c., p. 22—23, pl. VII, 
fig. 3, 4), ogsaa fra Santa Catharina, kan neppe heller være af nogen anden Art end X. sqvamicaudis; nogen 
Tvivl bliver dog tilbage, især fordi de tilhørende Pandeskjolde (afbildede 1. c. pl. VIII, fig. 3, 4) ere ret ejen- 
dommelige, med deres faa store Skæl. 
Arten fra Lagoa Santa har været kaldt: Xenurus sqvamicaudis Lund, 1844. — Dasypus hispidus 
Burmeister, 1854. 
Dasypus hybridus. 
Der kan vel ikke være stor Tvivl om, at D. hybridus Desm. er den samme, der tidligere var kaldt 
D. septemcinctus af Linné og Schreber (Die Såugethiere, zweiter Theil, p. 220—221, pl. LXXII & LXXVI, 
fig. 3, 4); men som foreslaaet af Rhoads (Proceed. Acad. Nat. Sc. Philadelphia, 1894, p. 114) er det dog vist 
bedst at holde paa Navnet D. hybridus som det første sikre for Arten. 
Hovedskal og Skelet af Bækken og Hale ere afbildede af Gray, under Navnet Muletia septemcincta 
(On the Short-tailed Armadillo, Muletia septemcineta; Proceed. Zool. Soc. London, 1874, p. 244—246, pl. XLI; 
Halen er kunstig afstumpet). (Den Hovedskal derimod, der er afbildet af Cuvier, Ossem. foss., 4. éd., 1836, 
Atlas, tom. 2, pl. 211, fig. 2—4, og som i Tavleforklaringen, p. 49, siges at være af »Tatou mulet«, hvormed 
menes D. hybridus eller septemetnctus, som oplyst i Texten, tom. VIII, p. 223—224, er ikke af denne Art, men 
af D. novemcinctus.) Oplysninger om Tændernes Tal og Hovedskallens Længde ere givne af Hensel (Beitr. 
z. Kenntn. d. Såugethiere Siid-Brasiliens; Abhandl. Akad. Wissensch. Berlin, 1872, p. 107). Dele af Pand- 
seret ere afbildede af Lahille (Contrib. å Pétude des Édentés å bandes mobiles; Anales del Museo de La Plata, 
Seccion Zoologica, II, 1895, pl. I & III). 
»Tatusia megalolepis« Cope (American Naturalist, vol. XXIII, 1889, p. 134—135), opstillet efter et 
Skind og Skelet fra Chapada i Matto Grosso, er vist ikke andet end D. hybridus; Beskrivelsen indeholder neppe 
noget, der kunde retfærdiggjøre en Adskillelse. Størst Vægt lægger Cope paa Forskjellen i Tallet af Smaa- 
plader i Belterne; hos 7. megalolepis finder han win a movable band« kun 43 Smaaplader, hos T'. hybrida op- 
giver han Tallet til 57—60. Desværre siger han ikke, i hvilket af Belterne han har talt Skællene; deres Tal 
er ikke ens i alle Belterne. Men i hvert Fald er der heri saa stor Vexlen, at Sagen er uden større Betydning. 
Oldfield Thomas (Proceed. Zool. Soc. London, 1903, vol. II, p. 243) optager Arten, skjønt med Tvivl. 
At »Tatusia (Muletia) propalatum«, opstillet af Rhoads (Description of a new Armadillo, with remarks 
on the genus Muletia Gray; Proceed. Acad. Nat. Sec. Philadelphia, 1894, p. 111—114), heller ikke er artforskjel- 
lig fra D. hybridus, er saa godt som sikkert. Grundlaget for Arten er kun et Skind, med tilhørende Hoved- 
skal, af et ganske ungt Dyr, fra Bahia i Brasilien, og Rhoads har ikke haft tilstrækkeligt Sammenlignings- 
Stof til at værdsætte dens Egenskaber. Der nævnes nogle faa og smaa Kjendetegn, hvorved den skal kunne 
skjelnes »from hybrida in the Academy's collection«; det bedste af dem er vel det, hvorefter den har faaet Navn: 
at Ganebenet naar frem foran bageste øvre Tand, medens det hos D. hybridus efter Rhoads skal standse 1 
Millimeter bag Tandrækken; men Ganebenets Forrand vexler i Stilling hos D. hybridus, selv hos Dyr fra samme 
