302 
(Anm. 8.) 
8) p. 224, Om jordfundne Manidæ: 
Filhol: Annales des sciences nat., 7. sér., Zoologie, tom. XVI, 1894, p. 134—135, med Billeder. Om »Lep- 
tomanis« fra de franske Fosforit-Lag. 
Efter en Overarm fra Tertiærtiden fra Frankrig har Filhol (1. c. p. 132—134, med Billeder) op- 
stillet en Slægt »Necromanis«, som han regner til Maniderne. Knoglen synes virkelig at have tilhørt et Manis- 
lignende Dyr; men det er vel ikke umuligt, at den kunde være af »Leptomanis«, der kun kjendes efter et Stykke 
Hovedskal, fra samme Aflejringer, og som Filhol selv ligeledes henfører til Maniderne. 
»Leptomanis« regnes af Ameghino (Les Édentés fossiles de France et d”Allemagne; An. Mus. Nac. 
de Buenos Aires, tom. XIII, 1905, Afsnittet p. 194—206; ibd., tom. XV, 1906, p. 378—381) for at være ens- 
tydig med Necrodasypus, som Filhol (1. c. p. 136—140, med Billeder) havde opstillet efter et lille Stykke 
af et Hudpandser, et Pandeskjold, fundet i samme Lag som Hovedskal-Stykket af »Leptomanis«, og Necro- 
dasypus regnes baade af Filhol og af Ameghino for at høre til Dasypodiderne. Der er dog endnu ikke frem- 
ført noget, der kunde godtgjøre, at Necrodasypus-Skjoldet ikke har været, hvad det ved første Øjekast synes 
at være, et Stykke Pandser af et Krybdyr, som det allerede er sagt af Max Weber (Die Såugetiere, 1904, 
p. 457). Ogsaa fra Nord-Amerika og fra Frankrig have Filhol og Ameghino mødt Imdsigelse; i Frankrig 
have Gaudry og Leenhardt oplyst om, at Stykket virkelig tilhører et Krybdyr, Placosaurus rugosus. Ame- 
ghino har gjort Rede for Indvendingerne mod hans Mening og forgjæves søgt at svække dem (An. Mus. Nac. 
de Buenos Aires, tom. XV, 1906, p. 379 Anm., p. 452—460, og i Afhandlingen: Encore quelques mots sur 
les Tatous fossiles de France et d”Allemagne, ibd., tom. XVII, 1908, p. 93—110). 
Til Maniderne hører vist ogsaa »Teutomanis«, som Ameghino (An. Mus. Nac. de Buenos Aires, 
tom. XIII, 1905, p. 215—222) har opstillet efter et Par Overarme og Spoleben og Albueben, fundne i et Lag 
fra Tertiærtiden i Tyskland, ved Solnhofen, og først af Quenstedt (Handbuch der Petrefaktenkunde, 3. Aufl., 
1885, p. 47, Atlas, pl. 2, fig. 18—20) og Schlosser (Beitråge zur Kenntniss der Såugethierreste aus den sid- 
deutschen Bohnerzen; Geologische und Palæontologische Abhandlungen, herausg. von Koken, Bd. IX, Heft 3, 
1902, p. 146—147) henførte til Lutra (eller Potamotherium) franconica, senere af Schlosser (Notizen iber 
einige Såugethierfaunen aus dem Miocån von Wirttemberg und Bayern; Neues Jahrbuch fir Mineralogie, 
Geol. u. Palæontol., Beilage-Band XIX, 1904, p. 499—500, pl. XXVI) regnede for Gumler-Knogler, mindende 
om Mamnis og Orycteropus; Ameghino fordeler Knoglerne til to Arter, T. franconica og T. quenstedtt; men 
Schlosser (Neues Jahrb. fir Mineralogie, Geol. & Palæontol., 1907, Bd. I, p. 462—466) oplyser, at de sikkert 
ere af samme Skelet. (Se ogsaa »Galliætatus«, Anm. 14, p. 306.) 
Til Maniderne regner Ameghino ogsaa »Argyromanis« patagonica og Orthoarthrus mixtus, begge 
opstillede efter Rulleben fra »eoceno superior (santacrucense) de la Patagonia austral« (Anales de la Sociedad 
Cientifica Argentina, tom. LVIII, 1904, p. 129—131, i Særtryk; Rullebenet af »Argyromanis« er afbildet i 
An. Mus. Nac. de Buenos Aires, tom. XIII, 1905, p. 89, og tom. XV, 1906, p. 377). — At dømme efter Bil- 
lederne af Rullebenet af »Argyromanis« er det af en ret almindelig Type, og Ligheden med Manis er ikke saa 
gjennemgribende, at der er nogen Nødvendighed for at tro paa Slægtskab; med fuldt saa stor Ret kunde der 
tales om Slægtskab med Myrmecophagider; muligt er det ogsaa, at »Argyromanis« har hørt helt andre Steder 
hen. For at man skulde tro paa et saadant Vidunder, som at en Manide skulde have levet i Syd-Amerika, 
kræves ganske andre Beviser. — At Orthoarthrus ikke er en Manide, er endnu mere klart. Ameghino siger 
om dens Rulleben, at det vel minder om Mamis, »pero presenta al mismo tiempo caracteres intermediarios 
muy notables entre los Manidæ y los Gravigrada primitivos«. 
9) p. 225. Knoglen i Næsebrusken, i Næseborets Ydervæg, hos Beltedyrene er rigtig omtalt af 
Cuvier: »Il y a dans les cartilages des narines deux petits arcs osseux qui oceupent le bord externe de ces cavités 
et aident å soutenir le boutoir lorsque Panimal ereuse, comme les os en forme de tubercules qui sont dans le 
phacochére« (Recherches sur les Ossemens fossiles, 4. éd., tom. VIII, part. 1, 1836, p. 229—230). Den nævnes 
af Rapp (Anat. Unters. iiber die Edentaten, 1852, p. 32). Den er ogsaa omtalt og afbildet hos Dasypus novem- 
cinctus og D. kappleri af Krauss (Archiv fir Naturgeschichte, Jahrg. 28, Bd. 1, 1862, p. 29, pl. III). Af Max 
Weber nævnes den hos Beltedyrene som en Slags Os prænasale (Die Såugetiere, 1904, p. 436). I nyeste Tid 
er den ogsaa omtalt af Broom hos Ewphractus (On an apparently hitherto undescribed nasal-floor bone in 
the Hairy Armadillo; Journal of Anatomy and Physiology, vol. XXXI, 1897, p. 280—282; og On the struc- 
ture of the skull in Cynodont Reptiles; Proceed. Zool. Soc. London, 1911, p. 919) og af Fuchs hos Dasypus 
