308 
(Anm. 16.) 
0. s. V., og at den har været stillet paa Højkant for Klatringens Skyld, en Stilling, som den sikkert har beholdt 
under Gang paa Jorden; herpaa tyde de brede Træderande paa Hælbenet og paa dte Mellemfodsben. Havde 
Hapalops under Gangen sat Fodsaalen mod Jorden, havde der ikke været nogen tænkelig Grund til, at dens 
mere jordbundne Efterkommere skulde sætte Foden i den for Gangen højst ubekvemme Stilling, med Yder- 
randen mod Jorden. 
17) p. 247. Om de største af Kæmpedovendyrene, som Megatherium, Mylodon, Scelidotherium, have 
kunnet klatre eller ej, derom førtes en Drøftelse mellem Lund og Owen. Lund (Blik paa Brasil. Dyrev., 
2den Afhandl., 1839, p. 13—25; Meddelelse af det Udbytte, 0. s. v., 1845, p. 7—21) holdt paa, at de have været 
klatrende Dyr, der neppe nok kunde gaa paa Jorden, saa uheldig for Gang Fødderne vare stillede; de klatrede, 
mente han, paa Stammerne og de nederste Grene af Urskovens Træer eller paa Kalkklipperne og levede af 
Træernes Løv eller af de Snylteplanter og andre saftige Urter, der voxede paa Træstammerne og paa Klippe- 
væggene. Owen (Deser. of Mylodon robustus, 1842, p. 138—162; On the Megatherium, part V, Philos. Trans- 
act. Roy. Soc. London, 1851, 1860, p. 823—827) mente, at de vare Fodgængere, trædende paa Yderrand af 
Haand og Fod, og at de neppe have kunnet klatre; deres Føde var Træernes Løv, som de havde faaet dels 
ved at afbrække de Grene, som de kunde naa, dels og især ved at oprykke og vælte hele Træer i Skoven; staa- 
ende paa Bagbenene og støttede paa Halen havde de arbejdet med Armene; Kløerne havde de brugt ikke 
alene til at fatte om Grene og Stammer, men ogsaa til at sønderrive Træernes Rødder; Bagfodens store Klo 
havde maaske tjent til det samme og desuden som Anker til at give Foden Fæste. Lund havde Ret i, at deres 
Hænder og Fødder ere byggede som typiske Klatre-Redskaber; Owen havde Ret i, at de neppe nok have 
brugt Hænder og Fødder til egenlig Klatrimg. Sandheden er, at de stamme fra Dyr, der have haft stor Evne 
til Klatring, men selv mere eller mindre have opgivet at klatre for at vænne sig til mere udelukkende Gang 
paa Jorden. Hvor meget eller hvor lidt de forskjellige Slægter have beholdt af Forfædrenes Klatre-Evne, 
derom kan der strides; der er ingen Nødvendighed for at tro, at Evnen helt skulde være mistet hos nogen af 
dem. Owen's Billede af deres Levemaåde sædvanlig er sikkert i Hovedsagen rigtigt; men der er ikke noget, 
der kan afkræfte Lund”'s Mening, at de have kunnet klatre paa Stammerne og de nederste Grene af store Træer 
eller paa Klipper, om det end kun er sket mere som Undtagelse. Derimod havde Owen sikkert Uret, naar 
han mente, at de have oprykket og fældet hele Træer; Lund gjør med god Grund opmærksom paa, at Ur- 
skovens Træer staa saa tæt og ere saaledes indfiltrede i hverandre, at det oftest ikke er muligt at bringe et 
enkelt Træ til Fald uden særegne Forholdsregler. 
I denne Sammenhæng er der Grund til at gjøre opmærksom paa en Fejltagelse, hvori Owen har 
gjort sig skyldig overfor Lund. Owen lader Lund mene, at der i Kæmpedovendyrenes Tid fandtes Træer 
»as much surpassing in size those of the present day, as the Megatherium exceeds the Sloth« (Deser. of Myl- 
odon robustus, 1842, p. 161), hvad der jo vilde være en Urimelighed. Men Lund har heller ikke sagt eller 
ment dette. Lund havde kun sagt, at »det er tilladt at formode, at hine Tiders Vegetation bar den samme 
gigantiske Character, som vi se udtrykt i deres Dyreskabning« (2den Afhandl., 1839, p. 22), og han havde 
hermed sigtet til, hvad han i en tidligere Afhandling havde udviklet, at den Trævæxt, der nu findes paa Bra- 
siliens Højsletter, kun er en Slags forkrøblet Skov, stammende fra ægte Urskov med kæmpestore Træer. Lund 
har selv klarlagt Sagen (Meddelelse 0. s. v., 1845, p. 19, 20), og der var for saa vidt ikke Grund til at nævne 
den igjen; men i nyeste Tid er Owen's Mistydning gjentagen af Matthew (The Ground Sloth Group; Ameri- 
can Museum Journal, vol. XI, Nr. 4, 1911, p. 115). 
Abel (Grundziige der Palaeobiologie der Wirbeltiere, 1912) mener, at de største af Kæmpedoven- 
dyrene have gaaet oprejst paa Bagbenene; om Mylodon og Megathertum siger han: »Alles spricht dafuir, dass 
diese Tiere herbivore, schwer bewegliche, vorwiegend bipede Formen gewesen sind, wåhrend ihre Ahnen vom 
Typus des Scelidotherium tetrapode Tiere waren« (p. 376); lignende Udtalelser har han fremført andre Steder. 
Det er vel ikke utænkeligt, at de største Kæmpedovendyr have kunnet gaa nogle Skridt paa Bagbenene; men 
at det ikke har været deres sædvanlige Skik at gaa oprejst, det godtgjøres allerede af de Mærker efter store 
Trædepuder, som de have paa Haandens Yderrand. (Hvorledes Scelidotherium-Typen kan siges at være Stam- 
form for Mylodon og Megatherium, er ikke klart.) 
18) p. 254... Om Dovendyrenes Indretning til Klatring ere Iagttagelser meddelte af, blandt andre, 
Abel (i Grundziige der Palaeobiologie der Wirbeltiere, 1912) og, især indgaaende, af Anthony (Contribution 
