TREE 
synas nästan öfverallt på öns östra sida brant ned- 
stupa i sundet. 
Tre fjordar, Horn-sund, Bell-sund och Jee-sund, 
intränga flera mil uti södra hälften af hufvudöns vestra 
kust. De hafva goda ankarplatsar och erbjuda ser- 
deles godt tillfälle för undersökning af hafsdjuren. De 
äro temligen djupa; uti Bell-sund och Ice-sund finner 
man ända till 150 famnars djup, under det öppna haf- 
vet invid kusten sällan eger större djup än 70 
famnar. 
Till en vidd af 1J—2 mil från kusten sträcka sig 
de så kallade hvalrossbankarne, ett namn, hvarmed 
man betecknar de massor af med Zovoofyter bevuxna 
Jösa stenar, hvilka här uteslutande bilda hafsbotten. 
Största delen af dessa stenar föres sannolikt genom 
isen från sjelfva jöklarna och äro ej annat än lem- 
ningar af jöklarnes midtelgärden. Man ser dessa mid- 
telvärden som långa svarta band, burna af jökelisen, 
med hvilken de föras ned i hafvet. Mellan Horn- 
sund och Magdalena Bay har bottnen denna beskai- 
fenhet. På djupet träffas nästan aldrig fast bergurund 
och sällan lerbotten. Vid norra delen af Spitsbergen, 
der graniten uppträder, har man sandbotten. 
Norr om fLce-sund finnes på vestra kusten ej län- 
gre några djupare inskärningar utan endast mindre 
vikar.  Hvalrossjägare uppgifva att hafvet utmed hela 
norra kusten är grundt, hvilket äfven är fallet vid 
