SE 2 | SES 
riges östra kust, enär begge dessa slag af aflagringar 
för afhandlingens ämne äro af mindre vigt, och öfvergår 
från de bevis, den organiska verlden lemnar för anta- 
gandet af ett arktiskt Skandinavien, till dem, hvilka 
lemnas af den oorganiska, det är, till de Erratiska 
fenomenen. 
Har nemligen en gång klimatet varit nog kallt 
att sänka en så stor del af Skandinaviska höglandet 
under snögränsen, att de derifrån nedskjutande ismas- 
sorna kunnat nå hafskusten, så måste landet ovilkor- 
ligen, sedan klimatet förändrats och jöklarne försvun- 
nit, efter dessa lemna så tydliga spår, att, under en 
fortsatt granskning af bergens ytor och de öfversta 
jordlagren, det ovilkorligen måste visa sig om så va- 
il fallet. 
Om man tänker sig en jökel, hvilken som helst, 
försvunnen från den trakt der den förut funnits, så 
måste dess fasta underlag, så snart bergarten varit 
tillräckligt hård att bibehålla intrycken, alltid befinnas 
afslipadt och betäckt med refflor och fåror, för såvida 
de ej genom vittringen hunnit utplånas. Åfven må- 
ste de slipade bergytorna hafva en mot fonden vet- 
tande »stötsida», d. v. s. vara åt det hållet mera af- 
nötta och jemnslipade än på det motsatta eller »lä- 
sidan», som varit mindre utsatt för våldet af de framåt- 
skridande ismassornas oemotståndliga inverkan. Reff- 
lorna måste sinsemellan, isynnerhet uti dalarne och 
