I 
Det er bekjendt, at temperaturen blir lavere jo længere 
mod uord man kommer og jo højere man stiger op på fjeldene, 
og da dyrelivet — i det mindste for en del — afhænger af 
klimaet, vil man i almindelighed kunne udpege to tilsvarende 
regioner, hvis dyreliv har omtrent samme præg, den ene i hori- 
Zontal, den anden i vertikal retning. 
Vi træffer således nede på lavlandet løvtræernes region, 
hvis ejendommelige fuglearter — især tilhørende spurvefuglenes 
orden — vi tør søge op til Trondhjemsfjorden med dens dybt 
indtrængende forgreninger.  Nåleskovenes belte, der gjennem- 
snitlig stiger omtrent 2000 fod (i det sydlige højere, i det 
nordlige lavere) og på fjeldene, svarer til en udbredning i hori- 
zontal retning op til polarcirkelen, hvor dybe fjorde og den 
store fon ,Svartisen* danner en uoverstigelig grænse for mange 
arter. Denne region tilhørende er, foruden en stor del spurve- 
og klattrefugle, også skovhønsene og nogle andefugle. Dog 
finder adskillige arter allerede deres nordgrænse inden dette 
belte, idet Dovres og Langfjeldenes rygge hindrer deres videre 
fremtrængen mod nord. Ovenover denne region træffer vi på 
birke- og vidjebeltet, hvortil svarer landet nordenfor polarcir- 
kelen; her holder forskjellige rovfugle samt en hel del sump- 
og svømmefugle til. Endelig op mod den evige sne støder vi 
på lavarternes belte, hvis beboere ogsaa væsentlig hører til 
de nævnte ordener, og hvis tilsvarende region ved havet vi 
gjenfinder, i de nordligste til ishavet stødende egne. Som en 
særegen region må vi til slut anføre kysten med dens talrige 
øer og skjær, opholdsstedet for en utallig mængde søfugle. 
Men ligesom vi nordenfor polarcirkelen i enhver højde træffer 
de fugle, vi i det sydlige kun møder paa højfjeldet, så vil vi 
også finde en hel del af de samme arter igjen langs kysten 
lige ved havet. ' 
Imidlertid er de forskjellige arter langtfra bestemt bundne 
inden disse tildels meget vage grænser, ti udenfor rugetiden 
