58i. 



LILIUM MARTAGON. 



lata hängande nedåt, fastän kronbladen rulla sig tillbaka, 

 blekare eller mörkrödare eller stundom alldeles iivita, nä- 

 stan alltid med mörka punkter beströdde. På de 3 som 

 sitta liksom ytterst, synes vid basen innaniill, jjå längden 

 en luden fåra, som nr liåningsliuset, och tivars skapnad 

 utgör slägtets kännemärke. Hankn^ippame äro bruna, men 

 innehålla en mängd saMransgult frömjöl. Det är under 

 denna tiden som blommorna lukta nästan alltför starkt och 

 i somligas tycke mindre behagligt och liksom vämjaktlgt. 



Som vexten är mycket allmän i hela Sibirien, så väl 

 på öppna fält, som särdeles på björk- bevuxna orter, ha 

 särskilta folkslag, Ryssar, Tatarer, Tunguser, Jakuicr, 

 Buräter, Mogoler lärt. sig begagna roten som en utvald 

 föda, äfven som de göra med flera slags lökar och rötter. 

 De af KrollLiljan, gemenl. kallad Sarana, och likaså af 

 den mönjeröda (L. pomponium), den brandgula (bulbiferum) 

 och af Kamtschaika Liljan, samlas hvar pä sina orter och 

 nntingen kokas med mjölk eller stekas i askmörjan och 

 sedan förtäras. Den näi-varande arten påstås likväl vara 

 sämre, helst löken är något sQg och luktar starkt, men 

 finner dock afnämare; och detta är ett bevis på den olika 

 egenskapen af roten hos den sjette klassens lökvexter, af 

 hvilka en del, som vi förut anmärkt, äro med skäl som 

 giftige ansedda. 



De gula fjällen på löken ha på några ^utländska orter 

 satt KrollLiljan bland medlen för Gulsot, men iroligea 

 blott for färgen och icke för nyttan. 



Tab. foreställer delar af ett blommande stånd samt 

 loken i nat. storlek. 



