56o. 

 Iris Ger ma ni c a. 



Lukten af den färsk» rolen är obeliaglig och smaken 

 skarp och äcklig med en envis beska. Som medicinal äm- 

 ne har roten^ eller den derur pressade saften, bliUit 

 för dess urindrifvande och purgerande egenskap räknad 

 bland medlen för vattensot. Bruket fordrar likväl varsam- 

 het, emedan kräkningar och en brännande sveda deraf kan 

 härröra. Om saften sakta inkokas blir den mildare, men 

 extraktet förlorar alldeles ^In kraft. Torkad smakar roten 

 äfven besk och skarpare iin den vanliga Violroten (Iris flo- 

 rentina), men ägpr afven då en sådan lukt, och har för 

 denna orsak af Monter blu\it föreslagen till lika bruk, 

 neml. pulveriserad till bianniug i luktpuder och tvålkulor. 



Af blommorna kan erhåilas ?tt slags vattenfärg, kallad 

 Lilje^rön, på det saltet, att de först stötas i en messings- 

 rnortel, hvarunder något fint sönderstött alun eller osläckt 

 kalk tillsättes. Ju längre den lemnas i morteln stående, ju 

 mera blir färgen mättad. Den stötta massan pressas så ge- 

 nom linne, hv.irpå man ger saften konsistens med Gum- 

 mi arabicura upplöst i vatten. Efter Böhmers uppgift ge 

 blommorna, kokta med regnvatten, en vacker klar blå tärg 

 på bomull, silke och linne. Men den tål likväl icke fria luf- 

 ten. Färgsoppan ser svart ut, och då den inkokas med 

 gummivatten, erhålles en skön ljusblå färg, tjenlig på pap- 

 per och pergament. 



Med mycken lätthet förökas denna Svärd lilja. Blott 

 med stycken af roten planterade så väl på murar och tor- 

 ra höjder, som på blomster-rabatten, blir den ett verkligt 

 iägnande föremål under sin blomningstid. 



Tab. Öfra delen af blomskaftet med en öppen 



blomma, efter natureij. Bakom föreställas några blad oc>h 

 roten i nat. storlek. 



