63. 

 ARCTIUM Lappa. 



Kardborrar. Borrar. Klädesborrar. To flor. Dy ne' 



skräppor, Tliordonsskrnppor, — Klunger. Lungegräs. 



Burrer. Hårhlägg. Lusf.Had. På Finska : Takkiai- 



nen. yininiänkengäs. 



Bladen sitta skiftevis, äga bladskaft; äro bredt 

 hjertlika, i kanten vågiga och något uddiga 

 samt utan taggar. 



Linn. Fl. Su. p. a-/. Cl. 19. Syngknes. polygani. aequal. — ILHjebl. 



Sv. Fl. s 348. Kl. 15 S VÄGRAR. — Murr. App. Med. T. 1. p. 83 Patr. 



Sällsk. Hush Jurn år 1786. Sepf. s. 45. 17?9. Juni, s. 510. — Fiicherstr» 

 tkon. Dikt. T. i. s 155. — ReCz. F!. (i;c. s. 65. — Pharm. Bardanae Rad. 

 F o 1 i a , S e in i n a. 



D. 



ess biomliuFvud förekomma större och mindre, stun- 

 dom ludna orli stundom utan siikeslika hår emellan blom- 

 foderlJHllen, hvilka med sina krökta spetsar lätt fiistna vid 

 kläder och djurens skinn, samt svårt skiljes derifrån, hvar- 

 före fårens uli derigenom skadas. Fröen, som äro fj'rk an- 

 tiga , kringspridas likväl på detta säit. Med borrar kunna 

 flädermöss fångas; ty om de uppkastas i luften, der desse 

 djur om nätterna jflg^i insekter, så flyga de af misstag ef- 

 ter borrarna, lastna med vingarna och nedfalla. — I Juli 

 och Aug. månader binmmar Kardborren på tvåårig djupt- 

 vexande rot, som trifves bäst på torra ställen, vid vägar 

 och hus, hvarest den ofta är ett besvärligt ogräs. Blom- 

 man är röd; alla små biomstorna likformiga, pipigs, fem- 

 kiufna och fruktbärrmde. Fjunet är borstlikt och skrofligt; 

 fruktfästet prickigt och strälhåiigt. 



Roten är tj;ick, i yt^n mörkbrun, inuti hvit, svampak- 

 lig, till smaken först något söt, sedan litet sträf; är lind- 

 rigt lösande, svett- och urindrifvande. Om våren kunna 

 så väl späda bladstjelkarne som roten, kokade skalas och 

 ätas såsom spanis, eller rå, skalade doppas i salt eller 

 med olja och ättika förtäras. I synnerhet roten har fått 

 mvck. t beröm, såsom nyttig emot skörbjugg, gikt, reu- 

 matism, podager, inslags sjukdomar, t. ex. envis skabb och 

 rtformar; den skal! äfven gagna i grus- och stenplågor, 

 slemiriiga gy!lenåd«rn, och för barnsängshustrur att befor- 

 dra vissa då naturlig'» uttömningar (lochior. fluxus). Dess 

 nytta i veneiiska krämpor lär ej vara synnerligen märkvär- 

 dig. Roten sariilas Nåriiden, eller före blomningen, ocb 



