217: 
Pinus ABirs3. 
Om sättet att bereda Grandricka kan läsas i Perl; 
45. Handl. 1751. s. 190. Att boskapen äter granris är 
allmänt bekant; vid infallande foderbrist är det således för 
många orter en god tillflykt. Somliga hästar äta om 
vintern gerna hackadt färskt Granris med påströdd malen 
Säd. Granris ger god lukt i rum; lägges på bottnen i 
drifbänkar och på vägar der jorden är lerig. Granbarr 
förqväfver gräsväxten, liksom Tallbarr, i synnerhet när 
årligen nya barr tillkomma. Garn eller Lärft, som skall 
blekas, kokas med granris på botten i grytan, hvarigenorn 
det blir starkare och äfven hvitt. I nyss skuten villebråd 
stoppas Granris med fördel; men färsk fisk blir deraf 
osmaklig. — Barken brukas till taktäckning, men tål ej 
solsken. I Jemtland beredas dermed skinn, som af köld 
och vatten icke bli styfva; brukas äfven vid Garfverier; den 
lägges på botten i tjärgropar att hindra tjärans mnedträn- 
gande i jorden och leda den till kärlet, hvari den samlass 
Fiskredskap färgas dermed mörka och vinna deraf styrkas 
sSafver användes i sädesbrist till bröd (n:o 91). Kottarne 
färga brunt då godset kokas i sönderstötta kottar och 
vatten, samt sedan i stark lut, helst af Björkaska. Kådan 
renas genom kokning i vatten och kopparkettel, samt 
PE genom linne, och tros af somliga utgöra det så 
allade Burgunderbecket, som är hvitt, gult eller brunt, 
men som troligare erhålles af Lärkgranen (Pin. Larix). Om 
virättika tillslås och kokningen fortsättes till massan är 
torr, fås kolofonium eller harts. Så kallad Tuggkåda, som 
i trakten af Dalarna allmänt brukas, är Grankåda; tug- 
gad fäster den tänderna, renar tandköttet, framlockar 
saliven och förekommer skörbjugg. På Apoteken använ- 
des Grankåda i plåster. Den nyttjas äfven till tvål (Sv. B. 
'Tom. 2. Till. s. xm.), samt att blanda i talg till ljus, som 
dock röka och måste derföre brukas på ställen der röken 
ej skadar. Zeden, som af fuktighet och torrka ändras, 
användes såsom hvitare än af Tall, till golftiljor; äfven 
vill åtskilliga Musikaliska instrumenter ; Lapparne göra 
deraf sina lätta , men svaga båtar; tunnstaf af Gran till 
silltunnor skall ej så lätt som de af Ek utsläppa sill-laken. 
I eldstäder äro grenarne bättre än stammen; de spraka 
dock, och gifva ringa varme. Kolen räknas bland de 
sämsta, men fatta lätt eld. Granrötter tjena i stället för . 
band, tåg eller vidjor: de-finare till korgar och flätade 
arbeten, som mest Lappar förfärdiga. Långa smala Granar 
eller större trädens grenar nyttjas till tunnband, spaljer, 
hummelstänger m. m. Trädet brukas i trädgårdar, till 
häckar och prydnader, De som växa vid Tegelbruk skola 
enligt Znndbergs anmärkning af röken blifva täta och i 
synnerhet tjenliga att klippa. k 
Tab. — fig, a. b. 2:ne honfjäll med fruktämnen. — 
e. ståndare. — d. ett frömjölskorn ; alla förstorade. — 6 
2:0e frö i nat. storlek. 
