248, 
MEDicCAGO FALCATA. 
och i snåckform vriden ärtbalja, samt att pistillen liksom 
nedtrycker nedersta blombladet, som kallas köl ifrån det 
öfre, som kallas seglet. 
Denna växt skjuter många skott ifrån en rot och for- 
merar vidlyftiga busklika torfvor; och som den tillika icke 
är ömtålig för våra vintrar, emedan det är en inhemsk ört 
och växer frodigt så väl på sand och lerjord som i svart- 
mylla, förtjenar den Angsodlarens uppmärksamhet. De 
mogna ärtbaljorna samlas om hösten, torkas och fröen uts 
sås antingen samma års»eller våren derpå, och nedmyllas 
med en lätt harf eller räfsa; när örten uppvuxit, kan det 
i mån af sin frodighet afslås en eller 2, stundom ock 3 
gånger om sommaren; men man bör dock lemna något 
oslagit till frö, som icke erhållas förrän roten är årsgam- 
mal. När rötterna bli för gamla dör växten ut, och bör 
derföre genom ny sådd alltid nya rötter framskaffas, då 
denna växt alltid bibehåller sig. Boskapen äta den, såsom 
de flesta växter af denna klass, begärligt, och kan i vissa 
fall föredragas framför vanlig eller utländsk Lucern, som 
är mera ömtålig, fordrar fetare jord och trilves illa i grann- 
skap med andra slags växter. 
Tab. — fig. a. blomma — b. seglet — c. vingarne el- 
ler sido-blombladen och kölen, som äro bhopväxte — d. 
blomfodret med ståndare och pistill; stylen är hoptryckt 
och märket försedt med en knapp; allt är förstoradi. Ori- 
ginalet för figuren växte vildt, nära invid Visby på Gott- 
lands 
