Fam. Leporidae. 58 
paa Hitteren); her er den dog ofte i de senere Aar udsat, i 
Regelen med Fremgang, skjønt ofte Havørn og Hubro er den 
en slem Fiende. 
Saaledes mangler den saagodtsom over hele Lofoten og 
Vesteraalen undtagen paa enkelte Øer, hvortil den er overført. 
Allerede i 50—60- Aarene er den bleven udsat paa Hadseløen, 
hvor den fremdeles er tilstede; paa Langø blev den udsat 
i 1898, og synes ogsaa her at trives, da Rævestammen for 
Tiden her er aftagende. Ligeledes forekommer den paa Flak- 
stadø, medens den Stamme, som i 80-Aarene blev udsat paa 
Aaserø og Børø snart uddøde. Endvidere mangler den paa 
de fleste af Tromsø Amts og Finmarkens større Øer. 
I Finmarken gaar den mod Nord saa langt, som Fastlandet 
strækker sig. Ved dettes yderste Kystrand er den dog sjelden; 
saaledes kom den i 1880 over til Havøsund, og blev her i nogle 
Aar talrig, men blev atter udryddet i 1893. 
Den norske Stamme. Haren forekommer i Norge som 2 
tilsyneladende forskjellige Racer, der vel i sine Ydergrændser 
viser udprægede Charakterer, men som ved Mellemformer er 
indbyrdes forbundne. 
a. L. timidus, borealis, Nilss. 1820, alm. Hare eller Fjeld- 
Hare. Dette er den typiske Form; den har helt hvid Vinter- 
dragt, og Ørenes sorte Spidser er korte (12—15 mm.). 
b. L tmidus, sylvaticus, Nilss. 1832, Slette-Hare, Jæder- 
Hare. Dette er hovedsagelig en sydlig Kystform; den har lyst 
blaagraa (ikke hvid) Vinterdragt, og Ørenes sorte Spidser er 
lange (21—27 mm.). 
Denne sidste, Jæder-Haren, optræder især talrig paa 
Jæderens Lavslette, medens Standen i de tilstødende bjergfulde 
Dele af Ryfylke er den typiske Fjeldhare. Om Vinteren kan 
begge (her tilsyneladende skilte) Racer mødes paa Jæderens 
Lavlande. 
Qgsaa paa enkelte af Sydvestkystens Øer, saasom paa 
Karmø, bliver Haren i Regelen blaagraa om Vinteren. 
Ofte er disse Kyst-Expl. større og grovere byggede end 
de nærboende Fjeld-Harer; Ørene kan (i Vinterdragten) være 
