kept 
153 SL. Lemmus. 
kalder den ofte Lomhund); overraskes den uventet, og ser ingen 
Udvei til Flugt, sætter den sig ofte paa Bagfødderne, retter 
Snuden tilveirs, hopper ligesom i Ekstase op og ned og hugger 
med Hovedet mod den Fod, som man retter mod den; men 
den bider sjelden. 
Den taaler lidet af haard Medfart, og dør af lette Be- 
skadigelser. 
Under Gangen bæres den korte Hale nedadrettet, og pløier 
i løs Sne eller Sand en sammenhængende Stribe mellem Fod- 
sporene. Medens de fouragerer, danner Kroppen næsten en 
Kugle, hvorved den sorte Rygplet bliver næsten usynlig eller 
til et smalt Tverbaand over Skuldrene. 
Vinterliv i Vandreaar. Efter Frostens Indtræden begynder 
de vandrende Skarer at lide Nød. De gnaver nu det tørre 
Græs ned til Boden, eller Mos, hvor det findes, og opsamler 
Hø, der er spildt ved Veikanter eller paa Foderpladse. De 
fortærer villig sine døde Kammerater, naar de er stivfrosne, 
og anden dyrisk Føde; under sidste Vandreaar (i Nov. 1909) 
fandt Forf. i Skovene ved Gjøvik saagodtsom ethvert af de 
talrige Lemæn-Cadavere udhulede, saa blot Skind og Skelet 
var tilbage; paa samme Maade havde de angrebet døde Ekorn 
og Fugle, idet de begynder med Bugen. 
Om Høsten har de fleste ældre Individer som Reserve- 
næring anlagt Fedtsamlinger omkring Tarme, Kjønsorganer 
og i Nakken, som alle i Vinterens Løb helt forsvinder. Hos 
Hannen findes saaledes en større Fedtpude foran og en mindre 
bag -Testiklen; hos Ungerne er disse Fedtsamlinger mindre 
udviklede. 
Saalænge det endnu er nogenlunde snebart, er de hele 
Natten i rastløs Bevægelse, og i Renderne ved Veikanterne 
kan deres Exkrementer danne en sammenhængende mørk Stribe 
kilometervis. Paa isbelagte Søer kan de ofte træffes vandrende 
fra den ene Bred til den anden, næsten altid i lige Retning 
som etter en Snor. 
Naar Sneen er falden, graver de lange Gange under denne 
forat finde det visne Høstgræs; Gangene udmunder i Jordhuller 
ved Roden af et Træ eller en Stenrøs, eller ved et Gjærde. 
