k 
Fam. Castoridae. 196 
en Hytte blev paabegyndt i Valdalen, men efterat et Individ 
blev fundet dødt her i 1894, er de ogsaa forsvundne herfra. 
Vandre-Individer. Ofte forlader Bæveren sit Tilholdssted, 
naar Føde-Træerne er opbrugte, og udvandrer; herunder kan 
den ikke sjelden komme til at nedsætte sig paa Steder, hvor 
den maaske tidligere har forekommet, men senere i lange Tids- 
rum været ukjendt. 
Saadanne Vandre-Individer sætter ofte over vilde Fjeld- 
heier; de kan naa 50—100 Kilometer fra sit oprindelige Hjem, 
og passere Fjeldovergange paa flere Tusinde Fod. Paa denne 
Maade har de, som ovenfor nærvnt, i vor Tid naaet ud til 
Birkrem ovenfor Egersund, til Suldal i Ryfylke, og til Røldal 
i Hardanger. 
Ikke sjelden naar de selve Havet. Den 3die Juni 1897 
blev et gammelt Han-Individ skudt i Søen ved Vige 1 Søgne, 
et andet Expl. ved Randøsund 25de Mai 1901; begge disse 
var sandsynligvis Udvandrere fra Otteraaen. 
Andre Sø-Expl. er skudte ved Skaatø (udenfor Kragerø) i 
Juli 1904, og paa Søndeledfjord (udenfor Risør) i Mai 1905. 
Endelig forsøgte et Individ (eller et Par) i 1900 at nedsætte 
sig ved et Vand paa Tromø udenfor Arendal, ligesom de, som 
ovenfor nævnt, paa flere Steder har nedsat sig i Brakvandet 
udenfor Elvemundingen ved denne By. 
Tidligere Udbredelse. Bæveren har lige til Midten af 
forrige Aarhundrede havt en vid Udbredelse i Norge, og alle- 
rede i Middelalderen var «Beuerfell» blandt de Skind, som i 
1305—07 udførtes fra Bergen til England. I et Diplom fra 
1494 nævnes saaledes et «Bjørweidde» i Biri ved Mjøsen. 
De første sikre Efterretninger om Bæverens Udbredelse 
hos os er fra Begyndelsen af 1600-Aarene, da den angives at 
forekomme i Telemarken, i Raabygdelaget (de sydlige Dele 
af Christiansand Stift) samt i Nordlandene, d.e. Nordland og 
Finmarken (P. Claussøn Friis 1608—09). 
Endvidere omtales den i Slutningen af samme Aarhundrede 
udførlig fra Finmarken af Lillienskiold («Speculum boreale», 
1698). 
