251 SL Canis. 
Naar den har ædt sig mæt, pleier den at lægge sig hen, 
ofte ganske aabent, for at fordøie. 
Enkeltvis er den feig, men modigere, naar der er flere 
sammen, eller hvor der er vid Udsigt. Intet Menneske vides 
i vor Tid dræbt i Norge af Ulve; Mennesker angribes idethele 
sjelden hos os. 
Ofte maa den kjæmpe med Finnernes Hunde, og da 
Hunden er mere bevægelig end Ulven, vil denne jevnlig kunne 
klare sig i Kampen. Selv angriber den sjelden Hundene; dog 
har det hændt, at den endog har anvendt List for at lokke 
den til sig, naar denne har været alene. I Alten saa en lagt- 
tager en Ulv, der lagde sig paa Ryggen, da den fik se en Hund 
nærme sig; derefter gjorde den underlige Spræl med Fødderne, 
men sprat pludselig op, da den havde faaet Hunden tilstræk- 
kelig nær (Hagem. 1902). 
Sporene ligner store Hundespor, men Aftrykket er mere 
aflangt, idet Bredden er blot 2 Trediedele af Længden (hos 
Hunden er Sporet næsten rundt, med en Bredde, som er omtr. 
5 Sjettedele af Længden). Aftrykkene af Forklørne er tæt 
sammenstillede (hos Hunden mere udspærrede). I tungt Sne- 
føre træder ofte flere Ulve i samme Spor, saa det af disse er 
vanskelig at beregne Følgets Antal. 
Den hyler (ligesom Ræven), naar den gaar til eller fra 
Ungerne, eller naar den har mistet disse, ofte ogsaa af Hunger, 
især i streng Kulde. Naar en Ulv i et Følge begynder at 
tude, tuder gjerne ogsaa de andre. 
Premien for en dræbt Ulv er for Tiden 25 Kr.; hertil 
kommer paa enkelte Steder en Extrapræmie. 
Føde. Medens i de tidligere Aarhundreder Els og Hjort 
flere Gange har været saa stærkt efterstræbte af Ulvene, at de 
næsten kunde være udryddede over store Strækninger, er det 
af de vilde Drøvtyggere i Nutiden næsten alene Renen, som 
falder indenfor Ulvens Udbredningskreds hos os. 
I 30- og 40-Aarene af forrige Aarh., den sidste store Ulve- 
periode i de sydlige Landsdele, blev af Husdyrene (foruden 
Faar og Gjeder) ogsaa Hundene stærkt efterstræbte; i flere 
Distrikter (saaledes i Aker ved Christiania) var i enkelte af 
