Fam. Canidae. 270 
graabrun, Undersiden hvid. Ørenes Bagside altid af Ryggens Farve, 
den indre Side næsten altid hvid. 
Smaa Unger er lyst graabrune: Undersiden hvidagtig; hvide Haar 
omkring Øinene. 
Desuden talrige Afvigelser efter Aarstid og Kjøn. 
2. Blaaræv. I alle Aarstider blaaagtig brunsort: Ungerne far- 
vede omtrent som de gamle. 
Craniet. Partiet over Øiehulen (Orbital-Processen) er som hos 
foreg. Art.  Mellemkjæven naar ikke op forbi Midten af Næsebenene. 
Pandens mindste Bredde bag Orbital-Processerne indeholdes 2 Gange i 
Næsebenenes Længde, og er omtrent lig Grundlinien af de 3 forreste 
øvre Præmolarer. 
Almindelig paa Høifjeldene fra Nordkap ned i Christiansand Stift 
i Finmarken ogsaa i de lavere Egne (719 20'—58* N. B.). 
C. lagopus er arktisk og circumpolær, og truffen (paa Isen) 
langt nordenfor de hidtil kjendte arktiske Ølande. 
Som Fælles-Art bebor den Europa fra Ishavets Øer (Spits- 
bergen, Beeren Eiland, Franz Josefs Land, Jan Mayen og Island) 
ned til det sydlige Skandinavien, og Nord-Sibirien ud til Berings- 
Øen i Øst og Amurlandene i Syd (53 N. B.. 
Paa Ishavets Øer er den noget mindre end Hovedarten paa 
Europas Fastland (0. lagopus spitzbergensis, Barr. Ham. 1898). 
I Sverige gaar den (normalt) mod Syd til Herjedalen og det 
nordlige Dalarne, men er under Vandre-Aar truffet lige ned i 
Skåne. (I Danmark er flere Individer fundne, sandsynligvis alle 
undvegne fra Fangenskab). 
I Nord-Amerika forekommer den (i flere Underarter) fra hele 
det arktiske Omraade ned til 65" N. B., under Vandre-Aar endnu 
sydligere. Flere af Under-Arterne er indskrænkede til enkelte Øer; 
(saaledes 3 alene paa Øer i Beringshavet). 
Under Istiden har den været udbredt over en stor Del af 
Mellem- og Syd-Europa (OC. lagopus fossilis, Nehr. 1878). 
Paa enkelte Steder, især i de arktiske Ølande, er den blaa 
Form talrigere end den hvide. 
Udbredelse.  Fjeldræven er mere eller mindre talrig i alle 
Landets Fjeldegne ovenfor Trægrændsen, fra Varanger-Halvøen 
og Nordkap (Magerøen) ned til Langfjeldenes sydligste For- 
greninger i Christiansand Stift. 
I Finmarken er den talrigere end i de sydlige Høifjelde, 
og udbredt lige ned i Havets Niveau; i enkelte Aar dræbes 
