JD 
FET SL Canis. 
Føde. Fjældrævens Hovedføde hos os er Lemæn og Ryper. 
Især gjør den Skade paa Fjeldryperne, som den overlister paa 
Marken eller stjæler fra Snarerne. 
Fremdeles indgaar i dens daglige Kost alleslags Markmus, 
i de sydlige Høifjelde især DMicrotus agrestis, i de nordlige 
Landsdele Kuotomys rufocamus, E. rutilus og Microtus ratticeps. 
Tøvrigt tager den alt levende paa Fjeldet, som den kan naa, 
af Fugle saaledes Ænder, Vadere (især Heiloen, Char. pluvialis) 
og andre, med deres Æg og Unger; ikke sjelden kniber den 
et Lam, en Hare eller en Ekorn, naar denne har vovet sig op 
paa Fjeldet. Under Lemæn-Aar plyndrer den ogsaa, til Af- 
veksling, Sne-Uglens Rede (Nyctea scandiaca). 
Den er lidet kræsen, og tager ligesaa let raadden som 
frisk Føde. Saaledes fortærer den døde Renkalve eller Lam, 
og Fiske, som den finder ved Fiskevandene; dør en af Ungerne 
i Hiet, fortæres den straks af de øvrige. Om Vinteren graver 
den frem Ben eller Æg fra Rypereder, som den har gjemt siden 
Sommeren. Heller ikke foragter den Insektføde, og kan ofte 
i Fjeldet sees ivrig ifærd med at grave ud Jordhvepsenes 
Reder. 
I de nordligste Landsdele, hvor dens Jagtfelt strækker 
sig lige ned til Søen, tager den i Stranden alle Slags Fiske 
og Fiskeaffald, og besøger Fuglefjelde og Ægholmer, hvor 
den tager Æg, Unger og de voksne Fugle. 
Ligeledes tager den Planteføde af forskjellig Slags; om 
Høsten spiser den Blaabær og Molter, og fortærer med Vel- 
behag enkelte Lavarter, saasom den skorpeformige Nephroma 
areticum, som vokser almindelig, især tilfjelds, paa Tuer i 
Myrerne. 
Under Vandringerne til Lavlandet smager den ofte Føde, 
som ellers er den fremmed, saasom Skovhøns og Fjærkræ fra 
Gaardene. 
Forplantning. Fjeldræven har, som ovenfor nævnt, sine 
Ynglepladse (Hi) i Stenurer eller i Jordbakker, der er klædte 
med Lyng eller Græstorv, eller under store Stene i Fjeldet, ofte 
i Nærheden af en Bæk eller et Tjern. Paa nogle Steder fore- 
