Fam. Ursidae. 304 
Isbjørnens Hjem er Pakisen og de store Ishavs-Øers og 
Fastlandes Kyster. Ofte vandrer den flere Hundrede Kilometer 
ud over Ismarkerne for at finde Føde; undertiden kan den 
naa over til Island og Jan Mayen, og kan træffes midt mellem 
Grønland og Spitsbergen, og jevnlig sees den paa de store 
Fangstpladse for Sæl paa Isbarrieren i Vest-Isen nord for 
Jan Mayen. 
I Regelen træffes den enkeltvis undtagen i Parringstiden, 
ligesom Moderen ofte er fulgt af sine Unger; undertiden har 
den dog paa enkelte Øer kunnet træffes samlet i hele Sel- 
skaber. 
Som et ægte Polardyr lever den næsten udelukkende af 
dyrisk Føde. Foruden Sæler, som er dens Hovedføde, fortærer 
den saagodtsom ethvert af Ishavets Dyr, dødt eller levende, 
som den kan overkomme, og ethvert Produkt af Dyreriget, 
som den kan støde paa. NSælerne overlister den paa Isen, og 
kaster sig tilsidst over dem med nogle lange Sprang; med sine 
vældige Kræfter kan den med Lethed trække en Sæl op af Van- 
det, og slæbe den lange Strækninger. Den vover sig langt ud 
i Pakisen, og opsøger Sæl-Cadavrene paa Fangstpladsene, og 
kan med sin skarpe Lugtesands opspore Hval-Aadsler i lang 
Afstand. 
Paa de store Øer eller Fastlande kan den ogsaa hente sin 
Føde blandt Landdyrene. Den angives at efterstræbe Rensdyr, 
og at plyndre Søfugle-Reder for Æg eller Unger; den be- 
søger Fangstmændenes Ræve-Fælder, og forsmaar ikke en Jagt 
efter Sne-Lemænerne (Dicrostonyx-Arterne). Om Vinteren taaler 
den lang Faste paa Grund af det Fedtlag, den har erhvervet 
om Sommeren. 
Har den nok af dyrisk Føde, rører den næsten aldrig 
Planteføde. Men undertiden kan den (saaledes som det er 
iagttaget ved Grønlands Østkyst), spise Bær af Krækling (Em- 
petrum) og Blaabær med Blaabær-Riset; undertiden tager den 
ogsaa andre Planter, saasom Fjeldsyre (Oxyria), ligesom den 
kan fortære Tang (Laminarta) (Winge 1902). Og naar Havet 
ved Smaa-Øerne undertiden pludselig bliver isfrit, og Sælerne 
forsvinder, kan den en Tid nære sig udelukkende af Græs, 
(saasom paa Kong Carls Ø; Nathorst 1898). 
