359 SI. Gulo. 
Dalene kommer den ikke uden tilfældig, saasom i Lemæn- 
Aar. 
Den søger Føden helst om Natten, men tager ogsaa Da- 
gen til Hjælp. For Renhjorderne er den en ligesaa farlig 
Fiende som Ulven, da den ikke som denne lader sig bort- 
skræmme, og den kan følge efter en Ren i flere Dage for at 
faa den udtrættet og overlistet. 
Sit Dagleie vælger den gjerne i Urer, helst paa Steder, 
hvor den kan se sig omkring; ikke sjelden hviler den i en tæt 
Trækrone, og mange af de i Finmarken dræbte Jerve har 
været skudte fra Træer. Undertiden tager den ogsaa sin Til- 
flugt til Træer, naar den bliver forfulgt. 
Den færdes helst over Fjeldrygge og langs de øvre Fjeld- 
sider og Skar, og benytter ofte Bræerne som Overfartsted fra 
det ene Fjeld til det andet. 
Med de brede Saalefødder og den undersætsige Krop er 
den noget langsom tilfods, og i dyb og løs Sne har den under- 
tiden været indhentet og dræbt med en Økse; paa haard Skare 
kan den klare sig bedre. 
Den kan derfor sjeldnere tage et Dyr i Spranget, men 
maa lure sig til alt. Saaledes lægger den sig gjerne paa Lur 
bag en Sten eller et Vidiekrat i de Strøg, hvor Rener beiter eller 
Harer har sin Gang; her venter den til en enkelt Ren til- 
fældig kommer den saa nær, at den med nogle faa Sprang 
kan sidde i dens Nakke; ofte kan Jerven slæbes lange Stykker 
afsted, inden Renen styrter. Om Vinteren kan den undertiden 
overliste Renen ved at kaste sig over den, medens denne er 
beskjæftiget med at finde frem Ren-Laven fra de dybe Huller 
i Sneen. 
Naar Renen er død, bliver ofte først Hovedet helt af- 
bidt og gjemt i en Ur; naar den har fortæret, hvad den er 
istand til, bortslæbes Resten, Stykke for Stykke, og nedgraves 
til senere Brug. 
I Forhold til Størrelsen er dens Legemskræfter næsten 
utrolige. En Hun-Ren, der en Vinter blev dræbt af en Jerv i 
Helgelandsfjeldene, blev først gnavet tvers over paa Midten, 
hvorefter den bagre Halvdel blev baaret op i en brat Li og 
her stukket tilside, medens det øvrige efterhaanden blev for- 
