549 SÅ. Meles. 
Som ovenfor nævnt, søger den væsentlig sin Føde om 
Natten. Med Labben vender den Stykker af Græstorven, 
graver tragtformige Huller i Mosedækket, vælter enhver Ko- 
kage, som falder i dens Vei, roder mellem Blade og Smaasten 
efter Medemark og Insekter, og opgraver Reder af Humler og 
Jordhveps. 
Disse Huller, som Grævlingen ud paa Sommeren graver i 
Jorden, især paa de gamle Græsvolde, er et sikkert og let- 
kjendeligt Tegn paa Grævlingens Tilstedeværelse. Deres Længde 
er omkr.” 80 mm., og Dybden kan være ligesaa stor som 
Længden; Forpoternes Klør bores ned i Jorden, Haanden 
krummes, og den indesluttede Jord slippes atter lige bag 
Hullet. Den arbeider i langsomt Tempo, og helst opad Bak- 
ken; i Nattens Løb kan den grave et stort Antal saadanne 
Huller, og Jorden kan være helt oprodet i lange Strækninger. 
Afstanden mellem hvert Hul er ofte blot nogle faa Tommer 
(Willumsen 1911). 
Under denne Søgen efter Føde veiledes den væsentlig af 
Lugten. 
Under Fare sætter den sig rasende til Modværge, viser 
Tænder og hvæser som en Kat; er ikke Retræten afskaaret, 
søger den at naa det nærmeste Krat, en Ager, eller en Stenur, 
hvor den sætter sig i Forsvarsstilling med Hovedet frem, og 
er her uangribelig for Hunde. Den retirerer gjerne baglængs, 
men søger ogsaa at løbe, men Fødderne er korte og dens 
Krop trind; for at øge Farten bruger den undertiden at rulle 
sig som et Hjul med Hovedet foran nedad Bakken. 
Skjønt fredsommelig af Natur, kan den under Fare bide 
med Raseri, og har den faaet Tag, holder den saa fast, at 
den ikke slipper for de sværeste Slag over dens Ryg". Den 
er seiglivet og forstaar behændig at skjule sit Hoved under 
Slagene. 
Skjønt den i Regelen undgaar Vand, og helst vil gaa tør- 
skoet over Bækkene, skyr den ikke Sumpmark, og svømmer 
undertiden frivillig over Søer eller mindre Vandløb, eller fra 
r 
1 
Paa Craniet er Underkjæven saa fast indleddet i Tindingbenets Led- 
grube, at den undertiden ikke lader sig fjerne fra denne uden med Vold. 
