369 SI. Odobaenus. 
0. rosmarus er en høiarktisk, væsentlig nord-atlantisk, næsten 
circeumpolær Art, bunden til Ismarkerne nær Land. 
I Nord-Atlanterhavet gaar den op saa langt mellem Ishavets 
Øer, som Isen er splittet (ved Spitsbergen, Franz Josephs Land, 
Novaja Zemlja), eller under 81” 30" N. B. Ved Spitsbergen er den 
i Nutiden næsten helt fordrevet fra Vestkysten; den er sjelden 
ved Beeren Eiland og Island, og træffes blot i fordrevne Expl. 
ved Jan Mayen og Finmarken (tilfældig helt ned til de britiske 
Kyster). 
Omkring Istiden har den ogsaa levet ved Danmark, England 
og Frankrige. 
Mod Øst er den hyppig i Karahavets nordlige Dele, og fore- 
kommer langs Vest-Sibirien idetmindste op til Kap Tscheljuskin; 
ved Tschuktscher-Halvøen forekommer atter en Hvalros, som sand- 
synligvis er følgende Form (eller Art). 
I Vest-Atlanterhavet er den talrig ved Grønlands nordlige 
Kyster, men mere tilfældig ved Sydkysten; ligeledes forekommer 
den i Davis-Strædets og Baffins-Bugtens vestlige Dele lige op 
mod Grinnell Land, men er mod Syd sjelden allerede ved La- 
brador. 
I Nord-Pacifik optræder en nærstaaende Art eller Underart, 
O. obesus, Il. 1804—11, forskjellig fra den atlantiske ved Cra- 
niets (i Regelen) noget bredere Ansigtsparti, og de (i Regelen) læn- 
gere og mere rette Stødtænder. Denne forekommer ved Amerikas 
Nordvestkyst og i Beringshavet med Omgivelser. 
Udbredelse.  Hvalrossen, som i den historiske Tid neppe 
har været nogen fast Beboer af Landets Vestkyst, har dog i 
flere af de senere Aarhundreder været en hyppig Gjæst ved 
Finmarken, og flere Stedsnavne (saaledes paa Loppen og ved 
Hammerfest) er endnu Vidner om dens Optræden i disse Lands- 
dele. Endnu i 1700-Aarene var dens Besøg her forholdsvis 
hyppige, maaske aarlige (Lillienskiold 1698), og disse kunde 
strække sig langt mod Syd. 
I Juni 1762 blev saaledes et stort Expl. dræbt ved Herø 
i Søndfjord. I 1770 og 1771 havde en hel Flok sit Tilhold i 
Finmarken; af denne blev mindst 6 Stk. skudte paa forskjel- 
lige Steder, nemlig i Loppen, i Talvig, paa Sørøen, paa Maasø 
og udenfor Hammerfest; paa det sidstnævnte Sted kunde 5—6 
Stkr. iagttages samtidig (Buck, Brev til Gunnerus 1771). 
Senere vides blot spredte Individer med lange Mellemrum 
af Aar iagttagne hos os. I 1816 angives et Expl. at være 
24 — Collett: Norges Pattedyr. 
