Fam. Odobaenidae. Si2 
1606 paa 6 Timer kunde dræbe 7—800 Stk., i 1608 endog 
over 900 Stk. paa 7 Timer (Keilhau 1831). 
Senere forfaldt Hvalros-Fangsten i disse Farvande, indtil 
Nordmænd atter i 1819 begyndte at drive Fangst omkring 
Beeren Filand og Spitsbergen, og i flere af de paafølgende 
Aartier var Hvalrossen det vigtigste af alle «Østisens» Fangstdyr. 
En norsk Fangstmand, der overvintrede paa Beeren Filand 
i 1824—25, fik saaledes en Fangst paa henimod 700 Stk., og 
lige til 70 Stk. kunde her dræbes paa en Dag. 
I Løbet af 14 Aar, mellem 1821 og 1834, blev alene til 
Hammerfest indført tilsammen omkring 11000 Stk. Hvalros, og 
der gjordes ofte Fangster af 100 Stk. pr. Skib. 
Endnu i 50-Aarene blev paa Fangstfeltet gjennemsnitlig 
fanget mellem 1000 og 2000 Stk. aarlig; men snart aftog 
deres Antal, og henimod 70-Aarene var den i det væsentlige 
helt forjaget fra Beeren Eiland og Spitsbergens Vestside. 
I S0-Aarene var Antallet sjelden over 1000 Stk. (et gunstigt 
Aar var 1587 med 2187 Stk.), men i Regelen fra 700 ned til 
300 Stk. I 90-Aarene gik Antallet lige ned til 75 (i 1895), 
men var dog i Regelen nogle Hundreder. 
Endelig har i vort Aarhundrede Antallet sjelden været 
over 200 Stk. (i 1910 blot 33 Stk., i 1908 318 Stk.). Gjennem- 
snits- Værdien af en Hvalros var i 1910 omkr. 80 Kr. 
De bedste Fangstpladse i de senere Aartier har været 
Karahavet og Havet syd for Franz Josephs Land, samt Øst- 
kysten af Novaja Zemlja. Ved Beeren Kiland viser den sig 
for Tiden blot tilfældig med Drivisen. 
Mod Nord er den truffet (af Nansen) i August 1895 tal- 
rig endnu saa langt op som ved Nordranden af Franz Josephs 
Land, under 81” 30” N. B. 
Hvalrossen har den største Del af Aaret sit Tilbold 
mellem Drivisen under Land og i de aabne Klarer i Ismar- 
kerne. Om Sommeren og Høsten gaar den gjerne paa Land, 
og hviler flokkevis i Stranden. Den kan gaa lige ind til 
Bunden af Fjordene, selv om Vandet her er ferskt, naar der 
blot her findes Føde nok, og Isen er saa tynd, at den kan 
brydes. 
