Fam. Phocidae. 394 
Ungens Ulddragt er af Farve graahvid, noget mørkere 
graa paa Hovedet og den forreste Del af Ryggen. Den fældes 
i Regelen, naar Ungen er omkr. + Uger gammel. 
Craniet er letkjendeligt fra alle andre nordiske Sælarters 
ved den yderst smale og skarpe Benbro mellem Øiehulerne, 
hvis Bredde neppe er større end Høiden af en Kindtand (hos 
Ph. vitulina henimod det dobbelte). Alle Tænder er retstillede 
i Kjæverne (modsat hos Ph. vitulina). 
Levevis.  Angaaende Ringsælernes Levevis under deres 
Optræden ved Norges Kyvster er Iagttagelserne hidtil ufuld- 
stændige. 
Skjønt deres Antal kan være ganske betydeligt (saaledes 
som under Vandre-Aarene 1902 og 1903), holder de sig i Re- 
gelen enkeltvis eller i spredte Selskaber, sjelden samlede i større 
Sværme; dog har en enkelt Jæger ved Børselv i Porsanger- 
fjord kunnet dræbe IS Stk. paa Dag ved deres Aandehuller 
paa Isen. 
Ringsælerne synes idethele at trives bedst mellem Drivisen, 
eller i Bugter og Fjorde, som delvis er isbelagte. Under de 
ovennævnte Vandre-Aar trængte de dybt ind i alle de store 
Finmarksfjorde, og leirede sig helst ved Iskanten, eller noget 
indenfor denne; her havde de sine Huller i Isen, hvorigjennem 
de i Klarveir kunde komme op paa Iskanten for at hvile og 
sole sig. Under streng Kulde kunde Hullerne fryse næsten 
helt igjen, og blot et Aandehul holdtes da aabent, hvori de 
kunde faa Næseborene over Vandet. 
I Begyndelsen var de ikke sky, men lærte snart at undgaa 
Efterstræbelser, og forsvandt lynsnart i sit Hul eller udover 
Iskanten, om man kom dem nær. Ofte krøb de under Høi- 
vande gjennem Issprækkerne op paa Iskanten; naar Vandet 
faldt, kunde de paa grundt Vand blive afskaaret fra Søen, og 
mange blev her ihjelslaaede paa Isen. 
De saaes aldrig i Selskab med Ph. vitulina, som de 
iøvrigt ligner i sit Væsen; ligesom denne kunde de ofte ligge 
længe paa samme Sted og opmærksomt betragte alt, som rørte 
sig om dem. 
Å 
