415 SI. Erignathus. 
enkelte ved Borgevær i Lofoten og ved Andøen i Vesteraalen 
skudte Individer, tildels af «gigantiske Dimensioner» (Barth 1853). 
I Oktober 1861 er et Expl. angivet at være skudt i Nær- 
heden af Tromsø (Malmgr. 1863); senere er i Mai 1889 et 
yngre Individ skudt i Sørøsund søndenfor Hammerfest (Uhria. 
Mus.) 
Ydre Char. Fra de øvrige arktiske Sæler er denne Art 
kjendelig ved sin blaagraa eller guleraa Farve, der oftest er 
uden Pletter, samt ved de stærke, lysfarvede og helt glatte 
Veirhaar (hos alle vore andre Sælarter har Veirhaarene talrige 
fine Indsnøringer, hvorved de føles krusede). Hovedet er for- 
holdsvis lidet og kort, og Næsen bred. 
Aa 
b 
Veirhaarene hos a. Erignathus. b. Phoca, Halichoerus og Cystophora. 
Blaasælen er den største af vore Ishavs-Sæler, kan blive 
indtil 3 Meter lang, og give indtil 200 Liter Spæk; under 
Haarfældningen i Juni og Juli er den dog stærkt afmagret. 
Hunnen, der i Regelen er størst, er tillige fedest, især før 
Ungen endnu er født om Vaaren. 
Yngre Individer er væsentlig graabrune med graagul Ind- 
blanding oventil og ensfarvet lyst graagult Underliv; de ud- 
voksede Individer er i Regelen paa hele Oversiden mere eller 
mindre blaaagtige, men ogsaa store Individer kan findes, hvor 
Ryggen er brunlig. Hos meget gamle Individer kan Haar- 
klædningen være tynd eller næsten helt affalden. 
Et Par ved de norske Kyster skudte yngre Individer havde 
følgende Farve: 
Det yngste (Sørøsund ved Tromsø Mai 1889, Totall. 1590 
mm.). Oversiden er graabrun med blaaagtigt Skjær; en brun- 
sort Midtstribe strækker sig langs Ryggens Midte ned til Hale- 
roden, og indeslutter hist og her graagule Felter (Levninger 
