421 SI. Halichoerus. 
Ved Murmankysten er den sjelden (først kjendt siden 1901), 
og er angivet fra Novaja Zemlja, men forekommer ikke paa de 
øvrige Ishavs-Øer. 
Ved Sverige er den talrigst i Østersøens nordlige Del og i 
den Botniske Bugt; ved Danmark forekommer den saavel ved 
Jylland, som ved Øerne, i Nutiden i forholdsvis ringe Mængde 
(men var i Stenalderen hyppigere end Ph. vitulina). 
I Vest-Atlanterhavet forekommer den ved Island, men er 
idethele sparsom langs Nord-Amerikas Kyster, hvor den træffes 
ved Labrador og sydover ned til Nova Scotia; undertiden kan 
Vandre-Individer (fra Kolonierne paa Island) vise sig ved Øst- 
Grønland. 
Udbredelse. Graasælen er udbredt fra Hvaler til Var- 
angerfjorden, men er ikke talrig, og Antallet synes aarlig 
at aftage. 
Den forekommer idethele spredt, og blot paa enkelte 
Ynglepladse, hvoraf flere har været kjendte i Aarhundreder, 
kan den samles i noget større Antal. Den største og bedst 
kjendte af disse Ynglepladse har i vor Tid været Halten, til- 
hørende Froøerne (Froan) udenfor Trondhjemsfjorden, hvor 
endnu i 70-Aarene omkr. 500—600 Stk. kunde søge Land i 
Ynøeletiden. 
Søndenfor Halten er ingen sikre (fælles) Ynglepladse 
kjendte. De forholdsvis faatallige Individer, som bebor Kyst- 
strækningen mellem Romsdalen og Bohuslen, yngler mere spredt 
og tilfældig. 
Af Ynglepladse i Nordland kan nævnes Vigten i Nam- 
dalen, Vegen, Floholmen (i Herø), Selvær (ved Trænen), Grønna 
og Tenholmen (ved Melø); ved Meløværene har Antallet af 
dræbte Unger i enkelte Aar været mellem 20 og 50 Stk. 
Ved Tromsøkysten og i Finmarken synes den at yngle mere 
sporadisk. Allerede i Slutningen af 1700-Aarene foregik der 
Fangst af denne Art udenfor Syd-Varangers Kyst (og ved 
Murmankysten) i December «i den Tid Dyrene yngle» (Som- 
merf. 1797). 
I vor Tid blev det første sikre Expl. fra Finmarken skudt 
ved Mortensnæs i Varangerfjorden i Mai 1876; senere er flere 
udvoksede Individer skudte i denne Fjord. Endnu synes Tu- 
