Fam. Cervidae. 464 
streng Vinter længe havde Tilhold i Hopsdalen i Volden. I 
dyb Sne gaar flere i Forgjængernes Spor; paa Steder, hvor der 
er gaaet Sneskred, benytter de ofte samme Vei, som Skredet 
har gaaet. Hvor de saaledes staar samlede om Vinteren, bliver 
der ofte knapt for Føde; de gnaver da Kvister og Bark af 
næsten alle Træer, som de kan naa, og gjør herunder betydelig 
Skade. 
Vinteren 1891—92 holdt en Flok paa omkr. 50 Stk. sig 
i en hel Maaned paa samme Sted i et brat Fjeld i Volden; 
hver Morgen gik de ned til Dalbunden for at drikke, og gik 
derefter op i de gamle Stier. Ffterhaanden begyndte de at 
lide ondt, og flere Kalve bukkede under (Hope 1911). 
Under Gangen sættes Bagfoden i Regelen midt i For- 
fodens Spor, og dækker dette; Aftrykket er hos Hannen udad- 
rettet, men hos Hunnen peger Spidserne ret fremad; hos Han- 
nen er fremdeles Spidserne mere afrundede og udspærrede 
end hos Hunnen, hvis Klover er mere langagtige og samlede. 
Under Sprang sees Aftryk af alle 4 Fødder. 
Sporets Længde er hos en voksen Hjort 80—88 mm., hos 
en Kolle 60—66 mm.; paa blød Mark kan ogsaa de svage Af- 
tryk af Bikloverne sees. ; 
Om Sommeren er Hjorten stærkt plaget af Myg, Klæg 
og især Fluer; for at befri sig for disse, graver den ofte paa 
myrlændte Steder store Fordybninger eller Groper, der kan 
staa halvt fulde af Vand, og hvori den vælter sig, saa Torv 
og Søle skvætter, og den selv kan blive helt oversmurt af Dynd. 
Groperne anlægges oftest ved Bredden af et Skovtjern eller i en 
Torvmyr, undertiden ved Foden af eu Bakke; her lægger den 
sig tilrette oppe i Bakken, og ruller sig og skurer, indtil den 
glider helt ned i Graven, snart med Hovedet, snart med Bag- 
enden først. I Bakken dannes efterhaanden en dyb Fure eller 
Vei, der kan være flere Meter lang, og hvori Jorden undertiden 
er oversaaet med Haardotter. 
Groperne besøges baade af Hannen og Hunnen, og den 
sidste er ofte den modigste, hvor det gjælder at komme til- 
rette, og driver Hannen bort (Lødøen, Hornindal 1909). 
For at aindgaa Insekterne søger den ofte, ligesom Renen, 
ud paa veirhaarde Steder, eller høiere op paa Fjeldsiderne. 
