Fam. Cervidae. 486 
eller Finsk Lapmarken, skjønt den paa enkelte Steder, saasom 
i Saltdalen, undertiden standser hele Aaret; i andre Aar kan 
den være helt forsvunden. 
I Landets nordligste Dele viser sig næsten aarlig en eller 
anden Indvandrer fra Grændselandene lige op i det sydlige 
Finmarken. 
Saaledes træffes den ikke sjelden, enkeltvis eller flere i 
Følge, i Maalselvdalen indenfor Tromsø; ogsaa her har den 
undertiden kunnet slaa sig til Ro det hele Aar, men er der- 
efter atter forsvunden. Et Expl. svømmede i 1904 over til 
den store Ø Senjen, et andet holdt i 1878 til i Nord-Reisen. 
I Finmarken er den næsten aarlig iagttaget i Trakterne 
omkring Koutokeino og Karasjok, ogsaa her undertiden i smaa 
Følger, som atter efter nogen Tid er trukne tilbage til Fin- 
land. Undertiden kan den trænge vidt ind over Plateauerne 
og mod Nord, eller lige hen mod Bunden af Porsangerfjorden. 
Sommeren 1900 var flere Stykker paa Vandring i disse Egne; 
en af disse, en stor Okse, satte Skræk i Renflokkene mellem 
Alten og Karasjok. I Oktober samme Aar viste et Expl. sig 
helt ud ved Raipas i Alten (69' 59” N. B.), og i 1906 blev en 
Okse skudt ved Karasjok. 
Ligeledes viser den sig af og til i Tanen og i Syd-Var- 
anger; saaledes havde et Expl. Tilhold hele Vinteren 1898—94 
i Pasvigdalen. 
I Kystegnene mangler Elgen. I Stavanger Amt og begge 
Bergenhus-Amterne er i de senere Aar ikke dræbt nogen Elg, 
i Lister og Mandals og i Romsdals Amter blot nogle enkelte 
i de inderste Distrikter. 
Tidligere Udbredelse. Elgen har tilhørt vort Lands 
Naaleskove lige fra den forhistoriske Tid, og Hulefund fra 
Stenalderen viser, at den tidligere havde en vid Udbredelse i 
Kystegnene, hvor den nu helt mangler. 
Allerede i de gamle Gula- og Frostathings-Love fra Be- 
gyndelsen af det 12te Aarhundrede findes Bestemmelser om 
Elgens Jagt og Fangst, og i Begyndelsen af det l4de Aarh. 
nævnes i de engelske Toldruller Elgehuder som en Handels- 
vare (pelles de eligh), som indførtes fra Norge (A. Bugge, 1899). 
