AST SI. Alces. 
Af et endnu eksisterende Oldbrev fra 1422 fremgaar, at 
Elgen ved denne Tid var talrig i Skovtrakterne mellem Gaus- 
dal og Valders; men de første sparsomme Beretninger om dens 
Udbredelse i Norge er meddelt af P. Claussøn Friis i Slut- 
ningen af 1500-Aarene. 
Ifølge denne Forfatter havde Elgen tidligere været talriv 
lige ned i de sydligste Dele af Christiansand Stift, og jagedes 
her af Befolkningen med Spyd og Bue; men efterat Bøsser 
henimod Slutningen af det 16de Aarh. var kommet i Brug, 
var deres Antal her saa stærkt aftaget, at en ny kongelig For- 
ordning (af 1575) maatte indskrænke Jagten til bestemte Aars- 
tider. 
Dog fandtes de endnu talrige i Landets østlige Dele, 
«doeg iche norden-for ... Bergen, men alleeniste i denne 
sønder Part i Landett, som vi kalde søndenfieldtz» (Friis 1599). 
I et senere Skrift, forfattet 1613, nævner samme Forf. Elgen 
som forekommende ogsaa i «Nordlandene». 
Idethele maa Eleen i Midten af 1600-Aarene antages at 
have havt omtrent den samme Udbredelse mod Nord og Syd, 
som i vor Tid. 
I Løbet af 1700-Aarene aftog Eløenes Antal stærkt, lige- 
som Hjortens, dels paa Grund af uforstandig Jagt, dels ved 
Ulvenes overordentlige Mængde; Jagten dreves fornemmelig 
ved Elgegrave, hvoraf talrige Levninger har været bevarede i 
mange af vore sydlige Skovegne (især i Gudbrandsdalen) lige 
ned til vore Dage. 
Lidt efter lidt blev de sparsomme overalt, hvor de tid- 
ligere havde været talrige; gjentagne Gange maatte kongelige 
Forordninger fredlyse dem i visse Perioder, eller udvide Fred- 
ningstiderne; men disse Bestemmelser blev kun lidet over- 
holdte. 
Endelig var deres Antal ved Begyndelsen af forrige Aar- 
hundrede, som ovenfor nævnt, saa stærkt aftaget, at Standen 
syntes nær ved at forsvinde. I 30- og 40-Aarene angaves de 
saaledes at være indskrænkede alene til Østerdalen og Hede- 
marken; men med Ulvenes Forsvinden i Midten af 50-Aarene, 
og efter de senere mere hensigtsmæssige Jagtlove indtraadte 
Elgens nye Blomstringsperiode i vor Tid. 
