Fam. Cervidae. 496 
Levevis. Elgen er under hele sit Liv knyttet til Naale- 
skoven, og blot midlertidig kan enkelte Individer eller smaa 
Følger tage Ophold udenfor denne, eller foretage længere Van- 
dringer. Skjønt den foretrækker Furuskoven, kan den ogsaa 
trives i de store Granskove, men altid forlanger den en mere 
eller mindre rig Tilgang paa Løvtræer, hvis Kvister og Blade 
udgjør en væsentlig Del af dens Næring. Iløvrigt kan den 
træffes fra de laveste Egne lige op i det subalpinske Gebet, 
eller saa høit op, som den finder Dækning og Føde. 
Men Elgen kræver et stort Areal for at finde den rette 
Afveksling i sine Fødemidler, og den skifter ofte Opholdssted. 
Saaledes kan den uventet vise sig, enkeltvis eller flere, i af- 
sidesliggende Dalfører, eller i Trakter, hvor den hidtil havde 
været helt eller næsten ukjendt. Undertiden foretager den 
Udflugter op paa det nøgne Høifjeld, hvor den kan slaa Følge 
med Renerne eller med de tamme Kjør. 
Vinteren 1898-—99 havde saaledes et Individ længe sit 
Tilhold ved Ustevand i Hallingdalsfjeldene, omtr. 1100 Meter 
o. H., eller i normalt RensdyrLænde. I 1870 blev Elge 
skudte ovenfor Fæmund, 1160 Meter o. H., og ved Vinster- 
vandene i Oktober 1889, 1130 Meter o. H. I[ de nordlige 
Kystegne, saasom i Namdalen, søger Eleen ofte ud i Kyst- 
egnene. 
Den er ensom af Natur, og holder sig om Vaaren og 
Sommeren enten helt for sig selv, eller i smaa Følger, be- 
staaende af Ko, Kvie og Aarskalv. Okserne gaar gjerne fra 
Kjørene, naar disse bliver drægtige, og holder sig senere enten 
enkeltvis, eller et Par Stk. sammen, for atter at spredes, naar 
det lider mod Parringstiden. 
Om Vinteren, især efter tunge Snefald, slaar de sig ofte 
sammen til Smaaflokke, der kan tælle omkring et halvt Snes 
Individer eller flere. I Sparbuen (Namdalen) iagttoges 28de 
Februar 1902 i en samlet Flok 37 Stk.; i Gausdal saaes omkr. 
20 Stk. samlede i Januar 1904. Er Vinteren mild, holder de 
sig altid mere spredte. 
Om Sommeren vandrer Elgen stadig omkring for at søge 
Føde. Paa varme Dage trækker den ofte høiere op i Aaserne 
og Furulierne, hvor der er kjøligt og mere frit for Fluer; her 
