big SL. Rangifer. 
med sine Tamrener; i 1910 angives dog 3—4 Vildren her at 
være skudte. 
3. I Tromsø Amt lever endnu en Stamme, der ansees 
som Rester af den oprindelige vilde, ved Bæccegel-Haldde, en 
Fjeldgruppe mellem Reisen-Elv og Bunden af Kvænangenfjord. 
Af denne Stamme, som endnu Sommeren 1910 angaves at tælle 
flere Hundrede Stk., bliver aarlig enkelte skudte (2 Stk. i 
1910). 
Fredning. Jaget efter Vildren er for Tiden tilladt i de 
første 14 Dage af September; Aarskalve er altid fredede. 
Svyømmende Vildren maa ikke fanges eller dræbes, undtagen 
naar Dyret forfølges efter at være saaret. 
Til Jagt i Stats-Almenning maa Jagtkort løses; hvert Kort 
giver Ret til Fældning af 5 Stk. Paa privat Eiendom er der 
ingen Indskrænkning i Antallet, saaledes som ved Ele og 
Hjort (hvor blot 1 Dyr kan fældes paa hvert Matrikul- 
Nummer). 
Den norske Stamme. Renen har sandsynligvis indvandret 
til Norge ad nordøstlig Vei over Finland og Nord-Sverige. 
Sikre Vidnesbyrd om en fra Syden indvandret Stamme fore- 
ligger endnu ikke hos os". 
Den vilde (og tamme) Ren, som i Nutiden bebor de norske 
Hoifjelde og Finmarken, tilhører samme Race, som er kjendt 
fra Torvlagene i Mellem-Europa, Danmark og Syd-Sverige, og 
som endnu i Midten af forrige Aarhundrede forekom vild i 
Nord-Sverige lige ned til Dalarne. Denne Vildren, som nu 
i Sverige er uddød som vild Art, var den eneste, som Linné 
kjendte, og udgjør Typen for hans Cervus tarandus. 
Renen forekommer endvidere, under en eller anden Form, 
over hele det cireumpolære Omraade, saavel paa de arktiske 
Fastlande, som paa næsten alle de større Ishavs-Øer. Enkelte 
! I danske og sydsvenske Torvmyrer findes Skeletdele af Ren fra gla- 
eiale og senglaciale Afleiringer, nøiagtig stemmende med lignende fra Nord- 
Tyskland fra samme Periode; disse maa antages at være naaede til Dan- 
mark og Sverige fra Syd i Alluvial-Tiden, eller tidligere end ældre Stenalder 
Lignende Fund er hidtil ikke gjorte hos os. 
