Fam. Balaenopteridae. 564 
Øer ned til Middelhavet, hvor den gaar lige ind i Adria; frem- 
deles mod Nord ved Grønland, hvor den er talrig under Kysten 
fra April til December, ved Island, Spitsbergen, Beeren Eiland, 
Finmarken, i Karahavet og Hvidehavet. 
Endelig er den i Nord-Amerika truffen udenfor Øst-Staterne, 
men synes paa Atlanterhavets Vestside idethele blot at vise sig 
tilfældig. 
Ved Sverige og Danmark er den ligeledes blot en tilfældig 
Besøger; enkelte Individer har været fangede eller er strandede 
ved Kysten af Bohuslen (i 1860, 1879, 1881 og 1897), samt ved 
Jyllands Kyster; et Expl. ved Fyen. 
Af Sydhavets Finhvaler synes flere Arter at staa DB. acutoro- 
strata nær, saaledes B. huttomi, Gray 1874, fra Syd-Pacifik (Au- 
stralien), og B. bonadrensis, Burm. 1866, fra Syd-Atlanterhavet 
(Argentina); dette er ogsaa Tilfældet med B. davidsomi, Scamm. 
1872, fra Nord-Pacifik (Beringshavet). 
Udbredelse.  Vaagehvalen tilhører hele Landets Kystlinie, 
men er bedst kjendt fra Vestkysten, især fra Skjærgaarden 
udenfor de bergenske Kyster. Mod Nord forekommer den 
lige op i Varangerfjorden; under Hvalfangstens Tid fangedes 
den af og til ved de fleste Stationer i Finmarken, men efter- 
stræbtes her sjeldnere paa Grund af sin forholdsvis ringe 
Størrelse. 
Vaagehval (Balaenoptera acutorostrata); Christianiafjord 1878. 
L. 25—30 Fod. (Efter O. Sars.) 
Den kan træffes til alle Aarstider, og maa idethele ansees 
som en hos os stationær og ynglende Art; men da den aldrig 
har været Gjenstand for en større og regelmæssig Fangst, som 
de øvrige Finhvaler, bliver kun i sjeldnere Tilfælde Arten med 
fuld Sikkerhed paavist. 
Den viser sig helst om Sommeren under Fiskestimernes 
Indsig, ofte i Selskab med Finhvaler (B. physalus) og Spæk- 
huggere (Orceinus orea). Den kan herunder trænge dybt ind i 
