567 SL. Balaenoptera. 
De fleste ved de bergenske Hval-Vaage fangede Individer 
er Hunner, og det synes, som om det hovedsagelig er de dræg- 
tige Hunner, der indfinder sig ved vore Kyster. Naar den 
gaar uforstyrret, pleier den at være mellem 3 og 41» Minutter 
under mellem hver Gang, den aander (Grieg 1911). 
En Dødsfiende har Vaagehvalen i Spækhuggeren, og ikke 
sjelden findes drivende eller strandede Vaagehvaler, undertiden 
flere sammen, som er faldne som Offer for disse Havets Røvere. 
Sommeren 1898 blev i Varangerfjorden en Vaagehval dræbt 
af en Spækhugger; derefter sank den, men flød efter 3 Dages 
Forløb atter op og blev bjerget. 
Udenfor Ekerø i Varangerfjorden saaes ligeledes den 26de 
November 1910 en Vaagehval i Kamp med en Flok Spæk- 
huggere. I flere Timer sværmede disse omkring den, og syntes 
med Forsæt at drive den ind mod Land; da Hvalen tilsidst 
ingen Udvei saa, satte den ret paa det tørre Land. Her 
pustede den tungt i henimod 2 Timer, inden Døden ind- 
traadte. 
Den viste sig at være en drægtig Hun, med et næsten 1/2 
Meter langt Foster; den var endnu usaaret, og havde saaledes 
under den lange Jagt undgaaet ethvert direkte Angreb af sine 
Forfølgere, indtil den pludselig gav sig over. 
Parasiter. Af Ecto-Parasiter findes af og til hos Vaage- 
hvalen, fæstet i Huden, en gigantisk Lernæ, Pennella balaeno- 
pterae, beskrevet i 1877 af Danielsen og Koren (fra denne Hval). 
Denne er oftest fæstet nær Kjønsaabningen, hvor den borer 
sig 50—70 mm. ind i Spæklaget (uden dog at naa Muskel- 
laget). 
Føde. Vaasehvalen er hidtil blot kjendt som Fiskeæder; 
men da den ved Finmarken ofte gaar i Aate, bestaaende af 
Kril (Crustaceer), er det sandsynligt, at den, ligesom de andre 
Hvaler, delvis nærer sig af Planktonføde. Under Sildetiske- 
rierne ved Vestkysten fraadser den i Sild; den tager ogsaa 
Gadider, saasom Smaatorsk, Hvitting (Gadus merlangus) og 
Sei (G. virens). Ligeledes er den angivet i Finmarken at tage 
Lodde (Mallotus villosus). 
