Dil SU. Balaenoptera. 
og 1905); den har ogsaa trængt ind i Østersøen, hvor enkelte er 
strandede saa langt ind som ved Danzig. 
Ligesom de øvrige Bardehvaler har den Repræsentant- Arter 
i Sydhavet, der staar vor Finhval saa nær, at de tildels er an- 
seede som identiske med denne. Saaledes tilhører PB. patachonica, 
Burm. 1865, fra Syd-Amerikas Østkyst og Patagonien, og B. ant- 
arctica, Gray 1865, fra Syd-Pacifik sandsynligvis denne Art: 
muligens ogsaa B. australis, Hect. 1874, fra Ny-Zeeland. 
Udbredelse.  Finhvalen er den ved Norges Kyster jevnest 
udbredte Bardehval, og kan træffes i eller udenfor den ydre 
Skjærgaard til alle Aarstider; flere eller færre yngler ogsaa 
hos os. 
Finhval (Balaenoptera physalus); Vadsø 1879. L. 60—70 Fod. 
(Efter O. Sars.) 
Som delvis Fiskeæder følger den langs Landets Vestkyst 
især Silden paa dennes Ynglevandringer i Vintermaanederne 
(Vaarsild og Storsild), og Loddens (Mallotus villosus) Indsig 
ved Finmarkskysten om Vaaren. Ligeledes er Finhvalen til- 
stede i Aatestimerne sammen med Sommersilden, naar denne 
i Sommer- og Høstmaanederne i store Masser søger under 
Land ved Vestkysten (Sildens Næringsvandringer). 
Ved Finmarkens Kyster indfinder den sig i større eller 
mindre Sværme omtrent samtidig med Loddemassernes Indsig 
under Land, oftest i April, undertiden allerede i Marts. Den 
største Fangst har her foregaaet i Slutningen af Mai eller Be- 
