ve Ta 
DYD SU. Balaenoptera. 
enkelte Aar mere (saaledes 473 Stk. i 1885, 646 Stk. i 1886. 
457 Stk. i 1902). De fleste af disse fangedes i April og Mai, 
men mange ogsaa senere paa Sommeren. 
Ved Landets sydlige Kyster har regelmæssig Fangst ikke 
været drevet. Dog har leilighedsvis ogsaa her under de store 
Fiskerier været anstillet Jagt med Fangstbaade paa samme 
Maade som i Finmarken. Saaledes blev 13 Stk. dræbte under 
Vaarsildfisket udenfor Haugesund i Marts 1896, og 6 Stk. 
sammesteds 1 1911; i December 1890 blev 76 Stk. dræbte i 
eller udenfor Christianiafjordens Munding, og i 1891 atter 
her 43 Stk. 
Et enkelt Individ (L.70 Fod, eller 21,9 Meter) blev sidste 
Gang dræbt ved Bolærerne udenfor Tønsberg 27de December 
1905. 
En stor Finhval kan have en Værdi af omkr. 2500 Kr. 
og give 40—60 Fade Olie (ofte mindre), og omkr. 125 Kg. 
Barder. 
Ved de norske Fangst-Stationer, som i de senere Aar er 
oprettede paa forskjellige Steder i Nordhavet, fanges for Tiden 
aarlig i Sommermaanederne et gjennemsnitligt Antal af henved 
800 Stk. Finhval; disse har, som ovenfor nævnt, været for- 
holdsvis jevnt fordelte over alle Fangstfelter. 
Levevis. Finhvalen er selskabelig, og træffes sjeldnere 
enkeltvis. For Fiskerne er den af Betydning, fordi den an- 
giver Silde- eller Loddestimernes Gang i Havet, men den bi- 
drager neppe i nogen væsentlig Grad til at drive disse ind 
under Kysten, som ofte antaget. I de gamle norske Love var 
det forbudt at dræbe Hvaler, som «drev Silden under Land». 
Paa Grund af det slanke Legeme er den hurtig i sine 
Bevægelser, og vanskeligere at jage end de øvrige Arter. 
" I «Kongespeilet», forfattet omkr. 1250, tilkjendes Sildehvalen (af den 
ukjendte Forfatter) den mærkelige Egenskab, at den driver til dem baade 
Sild og allehaande Fiske, som det var hans paalagte Embede, ligesaa længe 
som Fiskerne passe deres Fangst i Stilhed. Men om de blive ueenige og 
slaaes, saa at der spildes Blod, da er det som denne Hval kunde vide det, 
og gaar den da imellem Landet og Fiskene, og driver dem alle bort, lige- 
som den før havde drevet dem til dem» (Einarssons Oversættelse, Sorøe 1768). 
