Fam. Balaenopteridae. 580 
Hos 2? af disse Exemplarer fra Lofoten, der opbevares i 
Chria. Mus., er L. 300 mm. og 320 mm. (hertil kommer Ægge- 
snorene, hvoraf Stykker findes med en L. af 95 mm.). Paa 
begge er 5D—7 Expl. af en parasitisk Cirripedie (Cinereas vit- 
tatus) fastheftede, de fleste nær Pennellens Æggesnore. 
Omkring de hornagtige Ankere, som danner Lernæens 
Fæste i Spæklaget, danner sig efterhaanden Betændelse, og 
naar Dyret efter endt Forplantning dør og falder af, efter- 
lader det et aabent Saar, fyldt med halvt opløst Spæk. Men 
Saarene lukker sig hurtig, og dækkes af ny Hud af hvidagtig 
Farve, og hos de fleste Finhvaler vil hvidagtige Pletter, om- 
trent saa store som en Valnød, vise Stedet, hvor Lernæerne 
har siddet. 
Paa Barderne lever hos Finhvalen undertiden den lille 
snyltende Copepode Balaenophilus umisetus, Auriv., oprindelig 
beskrevet fra Blaahvalens Barder, hvor den især er talrig. 
Af Ento-Parasiter findes forskjellige Arter Indvoldsorme, 
hvoriblandt en Acanthocephal (Fchimnorhynchus turbinella), samt 
nogle Trematoder. 
Føde.  Finhvalen lever dels af Plankton-Føde (hoved- 
sagelig Crustaceer), dels af Fiske. 
Naar Vaarsilden om Vinteren og i Aarets første Maaneder 
ved Landets sydvestlige Kyster søger ind under Land for at 
gyde, er Finhvalernes Sprøit i Havkanten og Maagesværmenes 
hvide Skyer de første Tegn paa Sildemassernes Ankomst. Her 
fraadser Finhvalen i den overflødige Føde sammen med andre 
fiskeædende Hvalarter, saasom Vaagehvaler, Spækhuggere og 
Springere (den kaldes her ofte Sildehval). 
I Vintrene 1890—91 og 1891—92, da store Masser af 
«Skagerrak-Sild» stødte under Land paa Strækningen fra Hvaler 
til forbi Jomfruland, indfandt sig ogsaa Finhvalerne talrig, 
og et stort Antal blev i disse Vintre skudt lige udenfor Chri- 
stianiafjordens Munding. Hver Hval var propfuld af de store 
Sild, hvis gjennemsnitlige Længde var omkr. 320 mm., og 
mangfoldige Tønder blev, friske og uskadte, udtagne af de 
fangede Hvalers Ventrikler for at anvendes som Gjødning. 
