Fam. Plyseteridae. 628 
Ikke sjelden har den trængt op i selve Ishavet; saaledes er 
den paa Grønlands Østkyst iagttaget saa høit op, som ved 68” 
30” N. B. (i 1879) 
Under sit Træk langs Vestkysten af Europa følger den om- 
trent de samme Veie, som Balaena- glacialis. Fra Havet mellem 
Nordvest- Afrika og Azorerne, og fra den Spanske Sø søger den i 
Sommermaanederne mod Nordvest, passerer Skotlands Yderøer, 
og bøier derefter af mod Havet mellem Færøerne og Island, hvor- 
efter Kursen efterhaanden atter sættes mod Syd eller Sydvest. 
I Nordhavets vestlige Dele forekommer den udenfor Nord- 
Amerikas Øst-Stater, hvor den allerede i Begyndelsen af 1700- 
Aarene var Gjenstand for Fangst. 
Paa Grund af sit eiendommelige Ydre har den været kjendt 
og omtalt fra de europæiske Farvande i Aarhundreder, og mange 
spredte Tilfælde af Strandinger er i Aarenes Løb optegnede fra 
Englands, Skotlands, Irlands, Hollands og Frankriges Kyster. 
Af større Strandinger kan nævnes: 1 1689 gik 12 Stk. (alle 
gamle Hanner) paa Land i Firth of Forth i Skotland; i 1723 
strandede en Flok paa 17 Individer, hvoraf flere Hunner, i Mun- 
dingen af Elben. I 1784 strandede en hel Sværm paa 32 Indi- 
vider, gamle og unge, i Nærheden af Cap Finisterre (Nordvest- 
Frankrige). 
Den gaar ikke normalt ind i Kattegat eller Østersøen; i 
1770 havde dog 2 Individer naaet ind i Horsensfjord paa Jyl- 
lands Østkyst, og et af disse strandede ved Hjarnø. 
I Syd-Atlanterhavet og i Syd-Pacifik forekommer denne Art til- 
dels i betydeligt Antal, saaledes udenfor Amerikas Kyster fra 
Ækvator ned til Falklandsøerne, udenfor Afrikas Kyster, i Strø- 
gene omkring Kerguelen Land, Crozet-Øerne, ved Ny-Zeeland og 
ved mange af Sydhavs-Øerne, og i det Indiske Ocean lige op til 
henimod det asiatiske Kontinent. I Nord-Pucifik gaar den mod 
Nord til Japan, det Ochotske Hav, og Aleuterne. 
Ogsaa i disse Farvande har paa flere Steder tidligere været 
drevet Fangst af denne Art; i de senere Aar er denne tildels atter 
gjenoptaget, og vil sandsynligvis, efterhaanden som Massefangsten 
af Bardehvalerne ophører, blive drevet i større Udstrækning. 
Ogsaa i Sydhavet har enkelte mærkelige Strandinger fundet 
Sted; den sidste af disse indtraf ved Perkins Island, Tasmanien, 
Ilte Marts 1911, da 37 Stk. (hvoraf 36 var udvoksede Hanner) 
løb paa Grund og omkom. 
Af Slægten Physeter, der i Nutiden tæller blot den ene sikkert 
kjendte Art, er 4 fossile Arter beskrevne. Dens nærmeste Slægt- 
ning er XKogia breviceps, Blainv. 1838 (og et Par nærstaaende 
Arter), fra Stillehavet og Syd-Atlanterhavet, en Slægt, der er 
nogenlunde overensstemmende med Physeter i Bygning, men blot 
