Fam. I )elph imdae. 672 
Farven og Pletternes Antal er iøvrigt stærkt varierende; 
mange Narhvaler bliver næsten helt hvidagtige med Alderen, 
og kan i Afstand i Søen ligne Hvidfiske; Exemplaret fra Lo- 
foten i 1910 var næsten renhvidt med ubestemte blaasorte 
Pletter (Sparre-Schneider 1912). 
Tænder. Hos begge Kjøn anlægges forrest i Overkjæven 
en enkelt Tand (Hjørnetand); hos Hannen udvikles denne paa 
venstre Side til en lang, landseformig, venstrevreden (spiral- 
snoet) Stødtand, hvis L. er omkr. 2 Meter, eller 3—4 Gange 
Craniets Længde, og som er rettet fremad (eller undertiden 
svagt nedad) Den høire naar sjelden en Længde af over 
150—200 mm.; men undtagelsesvis kan ogsaa denne udvikle 
sig til en lang Stødtand, ligesom den venstre; hos disse tve- 
tandede Narhval-Hanner er ogsaa høire Tand venstrevreden. 
I sjeldnere Tilfælde er det den høire Tand, som danner Stød- 
tanden, medens den venstre er den korte. 
Hos Hunnen bliver begge Tænder helt skjulte i Kjæverne; 
men undertiden kan ogsaa her den venstre udvikle sig til en 
lang Stødtand, ligesom hos Hannen. OQgsaa andre rudimen- 
tære Tænder kan være tilstede (hos Fostrene er talrige Tæn: 
der anlagte). 
Tanden, som er yderst haard, og leverer et høit vurderet 
Elfenben, er sandsynligvis væsentlig en Han-Prydelse, som 
gjør Tjeneste under Hannernes Kamplege, ligesom hos mange 
Hjorte. Ligeledes er den seet anvendt, naar Dyrene bryder 
den nylagte Is, og den er derfor ofte skadet i Spidsen; under- 
tiden kan Tanden under et saadant Forsøg blive afbrudt, naar 
Isen har været for stærk (Deichmann 1912). 
Nordmænds Fangst i Ishavet. Under de Expeditioner, 
som aarlig fra Tromsø og Hammerfest udrustes til Fangst i 
Farvandene omkring Spitsbergen, bliver saagodtsom aarlig 
dræbt enkelte Narhvaler, især ved Spitsbergens Nord- og 
Østkyst *. 
Saaledes blev 18 Stk. dræbte i 1898 (deraf 7 Stk. fra et 
enkelt Fartøi); i 1906 dræbtes 10 Stk., men i Regelen udgjør 
Fangsten blot nogle faa. 
* Fangstmændene kalder den ofte Hornfisk. 
