TOT SL. Orcinus. 
l. Oreinus orca. (Lin.) 1758. 
Spækhugger. 
1858. Delphinus orca, Lin. Syst. Nat. Ed. X. Tom. Teppe (Holme 
1758). 
Syn. Delphinus gladiator, Bonnat. 1789. Grampus gladia- 
tor, Lilljeb. 1861. Grampus orca, Lilljeb. 1861. Orca gladiator, 
Sundev. 1861. Orea eschrichtii, Steenstr. 1866. Oreinus OPC, 
Palm. 1899. 
Artsm. Totall. Udvokset Han 20—25 Fod (6—7,5 Meter) 
eller større; Hunnen L. 5—6 Meter. Oraniets L. 950—1100 mm.: 
Underkjævens L. 880 mm., L. af nedre Tandrække 410 mm. 
Oventil sort, med en svag violet Plet bag Rygfinnen, og cn aflang 
hvid Plet bag Øiet. Undersiden hvid; bagtil danner den hvide Farve 
en høi Bugt opad og bagover Bagkroppen. Brystfinnerne sorte, Hale- 
Jinnens Underside hvid med sorte Kanter. 
Rygfinnens Høide hos gamle Hanner indtil 1.9 Meter, hos gamle 
Hunner indtil omkr. Y/» Meter. 
Tænderne 12, sjeldnere 13 i hver Kjæve; L. 50 mm., Diam. 
22 mm. 
Typisk Tandformel: = ="46. 
Stationær og stimevis langs Kystlinien fra Stavanger af og op 
til Nordkap og Varangerfjorden: sjeldnere i Skagerrak. 
O. orca er udbredt i saagodtsom alle koldere og tempererede 
Have, i Atlanterhavet indtil ned mod Ækvator, i Sydhavet ned 
til Isbarriéren omkring Victoria Land. | 
I Nord-Europa forekommer den i Ishavet lige op mod Spits- 
bergen, fremdeles langs Norges Kyster og i Nordsøen, ved Orkn- 
øerne, Shetlandsøerne og Færøerne; endvidere ved England, Frank- 
rige og det øvrige Vest-Europa, og den kan trænge ind i Middel- 
havet. Ke 
Ved Sverige og Danmark viser den sig mere tilfældig. I 
Kattegat er dog flere Exemplarer i Aarenes Løb dræbte eller 
drevne iland saavel ved Sveriges, som ved de danske Kyster. 
Ogsaa i Østersøen har den vist sig ind til Bornholm (i RE 
ved Riigen (i 1851). Ligeledes er den flere Gange sne de 
Jyllands Vestkyst, saaledes 3 Stk. i Limfjorden i September 1872, 
og et Expl. ved Nymindegab i Juli 1904 
