Fam. Delphinidae. 712 
lemste er Tver-Diameteren 45 mm., medens Længde-Diameteren 
blot er 25 mm. 
Farvetegningen er idethele forholdsvis konstant. Enkelte 
Individer i Bildø-Stænget 1904 udviste dog en ringe Variation, 
idet der ogsaa bag Brystfinnerne fandtes et lidet, fra den hvide 
Bugside opstigende lysfarvet Parti, der naaede op i Høide 
med Finnernes øvre Fæste (undertiden blot tilstede som en 
hvid Plet). Farvetegningen dannede saaledes her en tydelig 
Overgang til den mere eller mindre udprægede hvide «Bryst- 
kile», som tilhører den under Navn af 0. eschrichtit, Stp. 1866, 
opstillede Form af denne Art (Grieg 1906). 
Levevis.  Spækhuggerens Ydre, dens voldsomme Natur, 
og dens Kampe med de store Hvaler har gjort den kjendt og 
omtalt allerede af vore ældste Forfattere, saaledes i Konge- 
speilet" fra Midten af det l3de Aarh., og efter dettes An- 
givelser af P. Claussøn Friis (1599). 
I 1768 blev den omhandlet i en særskilt Afhandling af 
den gamle Naturforsker Gunnerus, som beskriver et henimod 
24 Fod langt Expl., der var strandet paa Dønnæsø i Helgeland. 
Som ovenfor nævnt, indfinder den sig regelmæssig under 
Vestkystens store Sildefiskerier, især under Vaarsildfisket; her 
jager den om midt imellem Sildestimer og Garnbaade, pløiende 
Vandskorpen med den lange lodrette Rygfinne, der staar op i 
Veiret «som en Staur»; Fiskerne kalder den ofte Staurhval 
eller Staurhynning. Undertiden kan den følge Silden lige op 
i Byernes Havne. 
Den træffes sjeldnere enkeltvis, men oftest i mindre Sti- 
mer, der kan tælle henimod Hundrede Individer, og leiligheds- 
vis er, som tidligere nævnt, Flokke paa 50 Stk. eller derover 
blevne stængte og dræbte hos os. 
Den er Havets vældigste Rovdyr; ofte forfølger den, helst 
flere i Selskab, en enkelt Hval (især Finhval og Vaagehval), og 
" «De (Vognhvalene) ere og forsynede med Tænder efter deres Væxt, 
ligesom Hunde, og lige i deres Grumhed mod andre Hvale, som Hunde imod 
Dyr; tbi de samles i heele Flokke, og anfalde store Hvale, og hvor der er 
en stor Hval alene, da bide de og udtrætte ham, indtil han faar sin Død 
deraf.» (Kongespeilet, omkr. 1250; Einersens Oversættelse, Sorøe 1768.) 
