1922. No. 6. XL'DIBRAN'CHFAL'XAEN I DROHAKSL'XDET. 43 



Denne karakteren synest elles vera den beste, dersom det verkeleg 

 er so at G. cxigiia aldri har meir enn 3 papillär i kvar tverrekkje; 

 og visst er det at eit individ paa 12 mm. som eg maatte halde for G. 

 exigna, berre hadde 2 — 3 papillär, medan eit anna individ paa berre 

 6 mm. som eg heldt for aa vera G. picta, hadde 4 — 5 papillär i kvar 

 tverrekkje. Men Meyer & Mobius som har halde G. cxigiia i akwarium 

 i lengre tid og set papillane etter kvart vekse fram, har talt 4 papil- 

 lär i den fremste rekkja, so heller ikkje denne karakteren kann vera 

 noko avgjerande kjennemerke. 



4. Alder & Hanxock segjer sjolve at dsi m3'rke ringane og den raude ringen 

 paa papillane hjaa G. cxigiia kann vera utydelege eller heilt burte. Likeins 



5. at den nedste brune ringen paatentaklar og rhinophorar kann vera burte. 



Alle eksemplara av si. Galviiia fraa Drobaksundet var meir eller 

 minder brunleta; faa hadde dei grone fargeteikningane, dei m3Tke ringane 

 paa papillane og tvo ringar paa tentaklar og rhinophorar. 



Etter dette er det rimeleg at det lenge. ikkje fall meg inn at eg hadde 

 tvo ulike artar fyre meg, fyrr eg raaka paa rogna til dyr a. Denne skal 

 nemleg vera sers ulik paa skap hjaa dei tvo artane, med di ho hjaa G. 

 cxigua er klumpforma, men hjaa G. picta er eit bekarforma samanboygt 

 band.' Sovidt eg kann skyne, maa den ulike forma paa eggsnorene vera 

 det einaste som gir systematikarane grunn til aa halde G. exigna og G. 

 picta for tvo sjolvstendige artar. 



Men no finst det hjaa Meyer & Mobius ([865, s. 36) ei fraasegn som 

 etter litteraturen aa dome er merkeleg lite aatgaadd. Dei segjer: „Kleine 

 Exemplare legen die Eier in nierenförmigen KlQmpchen ab, die bis 2 Mm. 

 Durchmesser haben, und 40 — 60 Stück enthalten (Fig. g, 10); ausgewach- 

 sene Thiere aber in spiralförmigen, 2 Mm. breiten Bändern von etwas 

 mehr als einer Windung, die an ihrer engeren Kante festhängen (Fig. 11.). 



Dersom det stadfester seg at det heller ingen skilnad er paa egg- 

 snorene, vil det vera heilt grunnlaust aa halde G. exigna og G. picta for 

 tvo sjolvstendige artar. 



Det kann her vera forvitneleg aa herme noko av det som Friele & 

 Hansen (1876, s. 77) segjer under skildringa av G. exigna: 



„Skjont vi aldrig have fundet Exemplarer, der fuldkommen stemme 

 med den af A. & H. givne Tegning og Beskrivelse, idet de talrige Exem- 

 plarer, vi have havt, altid have været uregelmæssig brunflekkede, og Pa- 

 pillernes Form tildels have været noget afvigende med en stærkere Ind- 

 snoring i Toppen, opstille vi dog vort Dyr foreløbigt som E. exigua, da 

 hine Forfattere angive den nævnte Farvevarietet, og der kunde være Tanke 

 om at vi endnu ikke havde truffet paa helt udvoxede hidivider, da vore 

 største Exemplarer ikke maale over 5 mm. De have dog været kjons- 



' Eg lyt elles leggje til at eg aldri har set dyra g^'te, men berre funne egg og dyr saman, 

 t. d. paa same hydroiden. 



