1902. No. 2. BOLIGFORHOLDENE I NORSKE LANDDISTRIKTER. 1 55 



bordenes form og anordning. I det her omhandlede distrikt har man let 

 adgang til færdigtlavede bord fra dampsage og hjøvlerler, hvorfor de 

 samme slags gaa igjen overalt. Den simpleste sort — glatkant — F. 6 

 — benyttes vderst sjelden til bordklædning, medens den derimod oftere 

 anvendes til gulve, men er i begge tilfælde utilfredsstillende, da de snart 

 trække sig sammen, saaat der bliver sprækker mellem dem. Skal man 

 være sikker paa at faa det taet, maa bordene være pleiede, og da har 

 man enten glatpanel — F. 7 — , som er det billigste og enkleste, eller 

 stafpanel — F. 8 —, der er glatpanel med en høvlet kant (staf) langs 

 sammenføiningerne. En simplere sort glat- p g 



panel, saakaldt rupatiel, anvendes væsent- vt 'kv- 



A/:/Èmm 



lig til indvendig paneling under lærred 



eller tapet. Det almindeligste til ydre F_ ^_ 



bordklædning er imidlertid rustik, enten ' W"A--i'''W/i^ !-] 



enkelt — F. 9 — eller med staf — F. 10. 



Alle disse sorter arbeides mest af gran F. 8. 



eller furu; gran er det billigste og derfor ^^'"laå^^». "V ^ 



ogsaa mest anvendt, især til indvendigt 



panel; til udvendigt foretrækkes i alminde- 



lighed den solidere furu. 



Men hvilken sort man nu entl bruger 

 — er de blot pløiede, vil de alle give en 

 god beklædning, ifald man benytter alde- 

 les tørt materiale og sætter bordene nøiag- 

 tigt sammen, saaat ogsaa de mod hin- 



anden vendende kanter paa bagfladen slutte tæt. Men i begge disse dele 

 forsynder man sig ofte. Hvor man har brugt raat materiale, trækker dette 

 sig senere efter tørringen sammen, og er det samtidigt skjødesløst sam- 

 menføiet, hvilket gjerne følger med, vige de enkelte bord fra hinanden 

 og give aaben vei for regn og vind, der paa flere steder har herjet 

 ganske godt, hvor de først har taget ordentligt fat. Saadanne bordklæd- 

 ninger kan danne veritable vindfang, der gjøre boligen meget kold, især 

 hvor væggen under er gammel og utæt før; der bliver den næsten værre 

 end ingen, hvorfor man paa flere steder har maattet rive den af 

 og lægge den om, eller man har lagt et smalere bord over sammenføinin- 

 gerne eller — rettere sagt — sprækkerne, hvilken méthode findes mere 

 almindeligt paa ældre bygninger med glatpanel af brede, solide bord. 



En anden ulempe er, at man for billigheds skyld anvender for tynde 

 bord. Er disse ikke maiede eller beitsede, har de let for at sprække 

 langs den tyndhøvlede kant, som skal danne sammenføiningen, og paa de 



