STRÖDDA lAKTlAGF.I.SF.R FRÄN F.N STUDIERESA 1 MELLANEUROPA. 53* 



framträngande frän tvenne skilda områden, dels öster- och norrifrån, dels 

 söder- och västerifrån. De öster- och norrifrån framträngande granraserna 

 behärska nu de norra och nordöstra delarna af Europa, de från söder och 

 väster Europas mellersta delar till upp i Ryssland i öster. De senare raserna 

 bilda hvad man skulle kunna kalla den mellaneuropeiska granen, som genom 

 \issa karaktärer synes mer eller mindre väl afgränsad frän den nordeuropeiska, 

 exempelvis dess i värt land förekommande, norr- och nordostifrån invandrade 

 raser. Ett af den mellaneuropeiska granens mera i ögonen fallande särmär- 

 ken frän den nordeuropeiska är en genomgående, ofta afsevärdt större kotte- 

 längd. Efterföljande anteckningar om den mellaneuropeiska granen och gran- 

 skogarna i Ostpreussen, Sachsen, Bayern och Schweiz torde i någon mån 

 kunna bidraga äfven till ökad kännedom om ifrågavarande granform och dess 

 förhållande till den nordeuropeiska. 



Mina första grananteckningar stamma från reviren Alt-Sternberg och 

 Neu-Sternberg i Ostpreussen. På mera sandblandad mark var granen här ofta 

 förhärskande, dock alltid blandad med andra trädslag, bland hvilka äldre 

 ekar och grupper al afvenbok ofta antydde, att granen under tidernas lopp 

 undanträngt löfträden. Granbestånden voro i regel af god och vacker växt; 

 stammarna nådde vid c. 80 — 90 års ålder ofta öfver 30 m:s höjd. Till för- 

 greningstypen öfverensstämde granen nära med granen i södra och mellersta 

 Sverige. Af de af mig uppställda olika förgreningsformerna 1 syntes kam- och 

 borstgranar öfverväga; äfven typiska bandgranar förekommo ej sällsynt. Plan- 

 granar af ren typ voro mera sällsynta, men öfvergångsformer däraf till borst- 

 och bandtyperna iakttogos flerstädes. 



Sedan är 1906 hade revirens skogar varit utsatta för mångenstädes myc- 

 ket elakartad nunnehärjning. Några till största delen kalätna bestånd voro 

 afverkade. Härjningen var nu stadd på retur, men flerstädes syntes dock 

 granar, som äfven i år blifvit mer eller mindre starkt angripna. Intressant 

 var att studera, huru nunnelarverna förhöllo sig vis-ä-vis granens olika för- 

 greningsformer. I de angripna beständen syntes ofta granar af olika förgre- 

 ningstyp samlade till större eller mindre grangrupper inne i blandskogen. Sä 

 godt som alltid visade sig nu några af de i en grangrupp ingående granarna 

 mer eller mindre fullständigt kalätna, andra åter voro sä godt som oskadade. 

 Det visade sig dä, att de mera oskadade granarna hade vackert kamlikt ned- 

 hängande smågrenar, att de tillhörde den förgreningstyp, som jag kallat den 

 rena kamtypen; de mer eller mindre kalätna individen tillhörde så godt som 

 undantagslöst andra förgreningstyper, typer utan egentliga kamgrenar. För- 

 klaringen härtill torde vara att söka däruti, att de länga, för vinden lätt va- 

 jande kamgrenarna föga lämpa sig som sittplatser för de på barren frossande 

 larverna. A de mera vindskyddade sidogrenarna af granar af andra förgre- 

 ningstyper få naturligtvis nunnelarverna långt säkrare fotfäste. Då nunne- 

 härjningen under de närmast föregående åren varit af större omfattning, hade 

 ju dock hela sammanhängande granbestånd fullständigt kalätits. Allt synes 

 mig emellertid tala för, att vid denna kalätning de vackrast utbildade kam- 

 granarna sist kalätits; att de slutligen äfven de blifvit kalätna måste blifva en 

 töljd af larvernas massvisa uppträdande, då kampen för tillvaron tvingar dem 



' Se Nils Svlvén, Studier öfver granens formrikedom, särskildt dess ftirgreningstyper 

 ocli deras skogliga värde. Skogsvårdsf. tidskr. igoi), fackuppl.. sid, 201 o. f. 



