56* NILS SYLVÉN. 



eller gallringen sker sä småningom till fullständig afverkning af öfverbeständen. 

 I regel äro här alla år tämligen goda fröär för såväl gran som silfvergran. Af- 

 kastningen frän skogarna torde framgå af följande siftror. En profyta i mera 

 sluten 69-ärig blandskog af gran och silfvergran höll 1,152 stammar pr har, 

 däraf 674 gran och 478 silfvergran. Medeldiametern vid brösthöjd var för 

 gran 24,1 cm., för silfvergran 21,9 cm. Stammedelhöjden var 24,2 m. för 

 gran, 22,3 m. för silfvergran. Den totala kubikmassan gagnvirke utgjorde 635 

 fm. (gran 410 fm., silfvergran 225 fm.) 



I de för sin mönsterskötsel vidtbekanta stadsskogarna i Sihlwald' äro 

 alla granskogarna numera kulturskogar. 40-åriga kulturbestånd lämna 586 

 fm. pr har och loo-ärig kulturskog väntas med säkerhet lämna 1,200 fm. pr 

 har. Borst- och bandgransartade förgreningstyper syntes förhärska i kultur- 

 beständen, men äfven kamgranar förekommo ej sällsynt. Adjunkt Tuchschmid, 

 som var min ciceron mid mitt besök i Sihhvald, förklarade utan vidare kam- 

 granarna som en anpassningsform mot snötryck. Kamgranar förekommo mest 

 i de gamla naturbeständen uppe på höjderna. »Man borde samla kött från 

 dessa moderträd», sade adjunkt T., »man skulle dä helt säkert erhålla mot 

 snötryck motståndskraftigare individ!» 



I alpskogarna i Granbiinden syntes granen dominera öfverallt i de lägre 

 dalgångarna. Vanligen uppträdde den i vackert utbildad kamgransform. Just 

 i de för snötryck mest utsatta dalgångarna syntes kamgranen starkast för- 

 härskande. Måhända ha vi att söka orsaken härtill i naturens urval af en 

 mot snötryck motståndskraftig granform, en granras med ärftliga förgrenings- 

 egenskaper. Äfven i de renaste kamgransbestånden träffades dock förgre- 

 ningsformer af jämväl annan typ. Sä e.xempelvis borstgranar och bandgranar. 

 Rena plangranar voro dock sällsynta. Högre upp på alpsluttningarna till- 

 kommo nya förgrenings former. Bland dessa märktes särskildt .sådana, hvilka 

 till sin föryngring nära öfverensstämde med våra fjällgranar, granar med mot 

 spetsarna mer eller mindre kvastlikt förgrenade hufvudgrenar äfvensom dessa 

 jämförelsevis kort och oregelbundet sidogrenade granformer, som vi så ofta 

 träfta i våra Norrlands- och Lapplandsskogar. Under det att granarna i de 

 högre alpdalarna hade den för den mellaneuropeiska granen typiska kottelängden, 

 en längd öfver 10 cm., ofta upp emot eller öfver 15 cm., hade granarna från 

 lägre höjd mindre, upp till 8 ä 10 cm. länga kottar. Jämförd med kotte 

 längden hos våra fjällgranar blir dock denna för alpgranarna utmärkande 

 kottelängd äfven den ganska betydande. Kottefjällens form varierade i de 

 lägre dalarna frän e?eiopcra-\.y\> till acuminata-Xyp, ä högre höjd å alpslutt- 

 ningarna från eiiropa-a-lyp ät såväl aciiminata- som fennica-zxizA typ. 



Särskildt vackra voro granarna i Engadinerdalama. Med vacker stam- 

 form förena dessa betydande såväl höjd som groflek. Granvirket från dessa 

 trakter är också synnerligen högt skattadt i världsmarknaden. Då vi bland 

 granarna här otvifvelaktigt finna kamgranar i absolut majoritet, skulle ju äfven 

 Engadinergranarnas goda virkesegenskaper kunna vittna till kamgranarnas 

 förmän. 



• Om Sihhvald, se närmare Ulrich Meister, Die Stadtwaldungen von Zurich. 2 uppl. 

 Ziirich 1903. Se äfven Gunnar Schutte, Sihlwald. Eu exempel på intensivt skogbruk i 

 Schweiz. Skogsvårdsförcn. tidskr. 1905, sid. 127 — 138. 



