SKOUSUNDERVISNINGSFRÄGAN. I 4 I* 



(;rad än när virkestillgangens lillräcklighet var obestridd. Likaså måste jag säga mig, att ined 

 hänsyn till de inkomster statsverket och landet i sin helhet hittills haft af de svenska skogarna, 

 vi icke äga rätt att rygga tillbaka för af ett verkligt behof påkallade ökade utgifter. Och 

 detta så mycket mindre som de medel, som anslås till skogsundervisningens främjande, mer 

 eller mindre omedelbart komma en af landets viktigaste näringar tillgodo och sålunda tjäna ett 

 rent produktivt ändamål.» 



Sedan härefter redogörelse lämnats för skogsundervisttingens mal och grunderna för den- 

 sa/timas anordnande följa dels historik öfvfr det nni^arandr skogsinstittetets itpprinnr/se 

 oth utveckling, dels en kortfattad redogörelse för skogsinstitutets nuvarande organisation oth 

 stat. Dessa kapitel läggas till grund för framställningen om skogshögskolans olika uppgifter. 

 Sedan departementschefen relaterat de sakkunnigas, lärarkollegiets och domänstyrelsens upp- 

 fattning härom, samt omnämnt, att löneregleringskommittén vid behandlingen af aflöningsför- 

 månerna för de föreslagna professorerna, sedan kommittén erinrat om den af 191 1 års riksdag 

 antagna löneslaten för farmaceutiska institutet och Chalmers tekniska läroanstalt samt för pro- 

 lessuren i arkitektur vid konsthögskolan yttrat följande: 'Utan att i minsta mån vilja förringa 

 den undervisning, som skulle komma att meddelas vid den ifrågasatta skogshögskolan, håller 

 kommittén före, att denna läroanstalt ej kan i betydenhet jämställas med universiteten eller 

 Karolinska institutet' och hemställt, att i händelse kommitténs förslag rörande aflöning af 

 professorerna skulle vinna beaktande benämningen skogsinstitutet, som har sin motsvarighet 

 i de nuvarande benämningarna »farmaceutiska institutet», »veterinärinstitutet» m. fl. alltjämt 

 skulle bibehållas, fortsätter departementschefen : 



»Den fråga, som det nu närmast gäller, är den omläggning af den högre skogsundervis- 

 ningen i sådan riktning och med en sådan innebörd, som innehades i ofvan återgifna framställ- 

 ning af de sakkunnigas allmänna synpunkter och för hvilken de sakkunniga ansett sig finna 

 en lämplig beteckning genom att kalla den läroanstalt, där denna undervisning skulle med- 

 delas, för skogshögskola. 



Om man då först, hvad sjätfva sakfrågan angår, ställer till sig det spörsmålet, hvad är 

 ilet som betingar statens intresse för en viss fackundervisning, så torde väl svaret härpå blifva, 

 att detta utan tvifvel är behofvet af en sådan undervisning, vare sig detta behof mera omedel- 

 bart berör ett rent statsintresse, eller är af öfvervägande nationalekonomisk art. Den historiska 

 utredning, som jag förut lämnat angående skogsundesvisningens utveckling i värt land, visar 

 att man velat tillgodose såväl statens som de enskilda skogsägarnas intressen. Man har velat 

 fylla det behof, som fanns att utbilda dugande skogsmän, väl skickade att vårda såväl det 

 kapital, som gaf staten direkta inkomster, som det kapital i enskild ägo, hvars afkastning på 

 mångahanda sätt kom landet, och såmedels indirekt staten, till godo. Men denna historiska 

 utredning visar också, att skogsundervisningen för att motsvara utvecklingens stegrade kraf 

 måst i likhet med all annan undervisning päfordra en allt rikare tillgäng på arbetskrafter 

 och undervisningsmateriell såväl i kvantitativt som kvalitativt hänseende. Jag är hiirmed inne 

 l)å det andra spörsmål jag vill uppställa : Är betydelsen af den skogliga fackutbildningen för 

 vårt land så stor, att man vid bestämmandet af de former, hvilka för den närmaste framtiden 

 skola anvisas densamma, bör söka nå den högsta möjliga fulländning, eller kan man anse att 

 en begränsning till mera blygsamma dimensioner är den riktiga? Med andra ord bör man, 

 lör att använda den distinktion som af löneregleringskommittén angifvits, sträfva att bilda en 

 skogshögskola eller nöja sig med ett reformeradt skogsinstitut? 



Det synes mig, att man vid besvarandet af denna fråga alljämt bör hålla i noggrant 

 sikte, hvad saken i själfva verket gäller, nämligen den svenska skogen. Det är lagarna för 

 denna skog vi skola söka utforska, for att pä en vidgad kännedom af dessa fota skogens vård 

 och så fä fram den atkastning, som häraf blir en nalurlig följd. Visserligen äga vi för detta 

 ändamål sedan gammalt ett skogsinstitut och på senare år har skogsförsöksanstalten tillkommit. 

 Men den senares verksamhetsområde utvidgas alltjämt, dess uppgifter växa i antal och bety- 

 tlelse och desto nödvändigare framträder del önskemålet att de rön som där göras omsättas i 

 fruktbringande undervisning. Lärarnas ställning vid undervisningsanstalten bör sålunda blifva 

 at sä kräfvande art, att de under ständigt samarbete med försöksanstalten med sina studier 

 stödja dess verksamhet och ä andra sidan för sitt egentliga arbete, undervisningen, draga nytta 

 at där gjorda erfarenheter. Så bör en själfständig och alltjämt fortgående forskning växa fram 

 till gagn för undervisningen och till gagn för den svenska skogen. Såsom vid ett föredrag 

 inom skogsvårdsföreningen nyligen yttrats ha de sista tiotalen är 'präglats af ett rastlöst arbete 

 tiir skogsskötsclns utveckling. Såväl staten som enskilda skogsägare arbeta med ifver och in- 

 tresse för att föra den för värt land sä viktiga skogshushållningen framåt. Våra skogars lif och ut- 

 veckling har mer än tillförne blifvit föremål för ett intresseradt och malmedvetet studium. 

 Statens skogsförsöksanstalt har trädt i verksamhet och redan föreligga tlera digra volymer öfver 



