102* EDVARD WIBECK. 



till beskaffenhet och massa kanske flerdubbelt öfverträffar de vilda stam- 

 formernas. Det väsentliga i det arbete, som fört till sådana mål, har 

 varit urvalet, och villkoren härför ha återigen gifvits genom artens må?ig- 

 formigliet. ett begrepp, om hvars tolkning och utvecklingsmöjligheter ju 

 för öfrigt ännu mycken oklarhet är rådande. Den formrikedom, som ett 

 mera systematiskt urvalsarbete röjt hos sädesslagen och trädgårdsväx- 

 terna, har man i själfva verket, ehuru mera famlande, tidigt sökt och 

 värdesatt äfven hos andra växter, i samma mån som dessa indragits un- 

 der människans intensivare utnyttjande. 



Hvad skogsträden angår, var deras af växtplatsen eller proveniensen 

 — i detta ords vidaste mening — beroende kvalitéskillnad känd och 

 beaktad för århundraden tillbaka, låt vara till en början snarast såsom 

 ståndortsforuier, hvilka voro tillgängliga för jämförelser redan inom täm- 

 ligen begränsade områden. I Sverige urskilde man sålunda sedan gam- 

 malt flera former af björk och tall; af den senare nämnas malmfur, len- 

 fur, frofur, slagtall, gårtall m. fl. 



Liksom släktbegreppet, syntesen, i naturvetenskapens historia i regel 

 kommit efter och såsom följd af en mångfald detaljiakttagelser, synes 

 man i början tillmätt dessa former en relativt hög grad af själfständig- 

 het. Så gjorde t. ex. under förra hälften af 1700-talet Francke, Lin- 

 der och Bromell samt den anonyme författaren (Jacob Robertsson 

 Strung ?) till »Några försök om skogsplanteringen etc», Stockholm 1749. 

 I sistnämnda arbete skildras noga olikheterna hos »furutall», »slagtall» 

 och »gårtall», och författaren anser, att åtminstone förstnämnda form 

 under hela sin lifstid karaktäriseras af fullt bestämda egenskaper. »Skill- 

 naden tall- och tallskog emellana, heter det bl. a., »är ganska stor i an- 

 seende till tät- fast- och varaktigheten sinsemellan, så at, om then rätte- 

 ligen anmärktes vid skepsbyggerier, vore nyttan otrolig emellan then 

 rätta och förmenta samt utan någon skillnad allmänt kallade fura». Tron 

 att ståndortsformernas egenskaper kunde gå i arf till afkomman fram- 

 skymtar också i ekonomie professor Gadd.s »Underrättelse i Träd- och 

 Skogsskötselen , Abo 1759, hvari framhålles, att frö blott borde samlas 

 från friska och välväxta träd. 



Att endast en tallsort fanns i Sverige häfdades emellertid redan på 

 1740-talet af LiNN/EUS, till hvilken Dalman-Eskilsson m. fl. anslöt sig. 

 I en anonym uppsats, »Anmärkningar om Tall- eller Furu-Skogen» i 

 Vetenskapsakademiens handlingar 1769, ser man, hur de äldre åskåd- 

 ningarna bryta sig mot det linnéanska artbegreppets enhetskraf »Det 

 är», skrifves här, »aldeles enligt med Herrar Botanicorum öfvertygelse, 

 at Tall och Furu äro et och samma slags träd, som endast synas något 

 skiljaktiga, då de växa uti olika jordmån, hunnit til olika mognad etc. 



