164* EDVARD WIBECK. 



blef benämningen »riga-tall? gemensam för högsta kvalité af detta 

 virkesslag. 



De rön, man gjort öfver tallens växlande beskaffenhet inom olika 

 delar af sitt utbredningsområde, ansågos äfven betydelsefulla för de kul- 

 turer, som i allt större omfattning började verkställas, och smärre sådder 

 med nordiskt frö tyckas tidigt blifvit utförda i Frankrike \ För att af- 

 göra frågan om tallrasernas fröbeständighet samt utröna, hvilka som bäst 

 lämpade sig för detta land, påbörjade LÉRÉQUE DE ViLMORiN redan år 

 182 1 sina ryktbara försök vid Barres i departementet Loiret, hvilka fort- 

 sattes ända till V:s död år 1862. Dessa kulturer, för hvilka en utförligare 

 redogörelse tidigare lämnats af ÖRTENBLAD (/op, sid. 18 — 30), omfattade 

 af vanlig tall: 1:0, rigatallar från några olika platser i Ryssland (Riga, 

 Tschernigoff, Wilna, Witepsk, Wohlynien), 2:0, rigatallar af franskt frö 

 (skördadt vid Vie, Bergerac, Brest och Morlaix) samt 3:0, tallar från olika 

 platser i Frankrike, från Schweiz (Geneve), Elsass (Haguenau), Tyskland 

 (Darmstadt) och Skottland. 



Vilmorin kunde genom dessa försök fastställa, hvad också senare 

 proveniensförsök visat, nämligen att de nordiska tallarna till växtform 

 äro sina sydligare stamfränder afgjordt öfverlägsna; de senare visade 

 yfvigare grenverk samt mindre vertikala och regelbundet formade stam- 

 mar, hvilka ofta tidigt upplöstes i grenar. För så vidt man kan döma 

 af befintliga redogörelser för de inom olika parceller mestadels olikåldriga 

 försöksträden, ha rigatallarna däremot nog visat sig mindre snabbvuxna 

 än träden af grupp 3, men skillnaden synes vara mindre, än man af vissa 

 senare gjorda proveniensförsök kunnat vänta. Af franskt frö uppdragna 

 rigatallar bildade stundom mellanformer; i hvad mån raskorsning eller 

 förändrade yttre förhållanden medverkat härtill, kan ej afgöras. 



Liknande, ehuru mindre omfattande försök med olika tallformer, 

 anställda vid Harcourt (dep. Eure), ha skildrats af Pepin [yö) och 

 Chatin (iö). Den sistnämnde, som diskuterat frågan, huruvida riga- 

 tallens öfverlägsna egenskaper kunna anses stå i samband med visst 

 klimat eller jordmån, kommer till det resultatet att så ej är fallet, utan 

 att de bero af en inre, ärftlig disposition hos rasen. Kulturerna vid 

 Barres och Harcourt låta förmoda, säger C, att rigatallen bevarar sina 

 goda egenskaper i hela norra, östra och centrala Frankrike. 



För Vilmorin synes frågan om tallformernas systematiska ställning 

 haft mindre intresse. I allmänhet ha de uppfattats såsom raser, ehuru 



' Enligt uppgift af H. Nukdlinger (Essences forestiéres de la Bretagne, Xantes 1845), 

 som i sin ordning för denna uppgift åberopar B.-ilDRILLART, skulle redan år 1785 kultur- 

 försök med rigatall gjorts vid Koual nära Brest. Under 1 830 — 40-talen kunde Vilmorin fä 

 frön frän rigatallar, uppdragna på flera olika platser i Frankrike. 



